ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4776/24 Справа № 202/4444/20 	  	   Суддя у 1-й інстанції -  Бєсєда Г.В. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2024 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача – Никифоряка Л.П.,
суддів – Гапонова А.В., Новікової Г.В.,
за участі секретаря судового засідання – Драгомерецької А.О.,

розглянувши відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу, в якій подана апеляційна скарга  ОСОБА_3 на ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2024 року про забезпечення позову, –

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 листопада 2022 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_3 .

У березні 2023 року ОСОБА_1  повторно звернувся в суд із заявою про забезпечення позову, з урахуванням уточнень, шляхом накладання арешту на майно, яке належить ОСОБА_3 , а саме на: транспортний засіб марки «ЗАЗ 110207», об`єм двигуна 1197 см3, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , дата державної реєстрації 14 грудня 2012 року; транспортний засіб марки «FORD EDGE», об`єм двигуна 1999 см3, 2018 року випуску, дата державної реєстрації 13 квітня 2022 року. В обґрунтування співмірності надав висновки експерта про середньоринкову вартість транспортних засобів.
Заява обґрунтовувалась тим, що відповідач ОСОБА_2 вже більше шести років уникає повернення боргу позивачу та ще і заперечує факт отримання грошових коштів, що є підставою вважати, що будуть чинитись дії щодо уникнення фактичного примусового стягнення боргу у випадку ухвалення рішення на користь позивача. Для того, щоб унеможливити накладання будь-якого стягнення, відповідачі можуть знецінити, продати або безоплатно передати будь-яке належне кожному майно, як особисто, так і на праві приватної власності подружжя. Вимоги заяви спрямовані на забезпечення прав сторони у спорі, запобіганню негативних наслідків, забезпеченню можливому виконанню рішення у даній справі в майбутньому. Ухвалою Індустріального районного суду у даній справі від 16 січня 2023 року було накладено арешт на земельну ділянку. Проте, як свідчить наявна в матеріалах справи довідка про оціночну вартість нерухомості, вартість земельної ділянки становить 11 643,55 грн, якої буде недостатньо для погашення заборгованості в повному обсязі, оскільки ціна позову становить 160 675,00 доларів США. Тому, виявивши додатково майно, а саме транспортні засоби, позивач звертається знову із заявою про забезпечення позову.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2024 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено частково.
Заборонено відчуження транспортного засобу марки «ЗАЗ 110207», об`єм двигуна 1197 см.3, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , дата державної реєстрації 14 грудня 2012 року, та транспортного засобу марки «FORD EDGE», об`єм двигуна 1999 см3, 2018 року випуску, дата державної реєстрації 13 квітня 2022 року, право власності на які зареєстровано за ОСОБА_3 .
У задоволенні іншої частини вимог заяви відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, виклала вимогу про скасування казаної ухвали та вжитих на підставі цієї ухвали заходів забезпечення позову.
Апеляційна скарга обґрунтовувалась тим, що позивачем у заяві не зазначено причини, у зв`язку з якими необхідно забезпечити позов, а також обґрунтування необхідності вжиття заходів забезпечення позову, зокрема, що у разі, якщо позов не буде забезпечено, то це порушить його права та в подальшому утруднить чи зробить неможливим виконання рішення суду.

Позивач своїм правом, передбаченим статтею 360 ЦПК України, не скористався та відзиву на апеляційну скаргу не подавав.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про доставку електронного листа і смс-повідомлення, а також оголошенням на сайті Судової влади України.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту ухвали, яка оскаржена, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка ухвали, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи частково заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що наданими доказами підтверджено необхідність забезпечення позову у вказаний спосіб, підтверджено існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого судового рішення про задоволення позову, тому суд дійшов висновку про необхідність забезпечення у вищевказаний спосіб виконання ймовірного судового рішення, виходячи із співмірності заходів забезпечення позову позовним вимогам у цій справі, оскільки невжиття заходу забезпечення позову може в подальшому ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення цього позову.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з частинами першою, другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Статтею 150 ЦПК України визначено перелік видів забезпечення позову, у пунктах 1, 2 якої передбачено, що позов може забезпечуватись, зокрема, накладенням арешту на майно та забороною вчиняти певні дії.

Тобто, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Частиною третьою статті 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови від 22 грудня 2006 року № 9 “Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову”, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Також заходи забезпечення позову повинні узгоджуватися з предметом та підставами позову, а особа, що заявляє про необхідність вжиття заходів забезпечення позову судом, зобов`язана довести зв`язок між неприйняттям таких заходів і утрудненням чи неможливістю виконання судового рішення.

Обґрунтовуючи необхідність застосування заходів забезпечення позову, позивач посилався на можливість вчинення будь-яких дій, спрямованих на відчуження спадкового майна іншим особам, що в свою чергу, унеможливить виконання судового рішення у разі задоволення позову.

Забезпечення позову – це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених претензій позивача (заявника). Вжиття заходів забезпечення позову є правом суду, а не його обов`язком. Тому, при вирішенні питання щодо заяви про забезпечення позову суд враховує не лише доводи, викладені у відповідній заяві, а й інші наявні матеріали цивільної справи.

При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист якого просив заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

З матеріалів справи вбачається, що заява про забезпечення позову за своїм змістом відповідає вимогам статті 151 ЦПК України і відповідає суті інституту забезпечення позову, як гарантії дотримання прав позивача в разі ухвалення судом рішення на його користь.

У справі встановлено, що предметом позовних вимог є вимога позивача про солідарне стягнення з відповідачів суми боргу за договором позики в розмірі 160 675,00 доларів США.

Позивач посилався, зокрема на те, що отримання ОСОБА_2 у позику грошових коштів було здійснено в інтересах сім`ї, а тому на підставі статті 65 СК України існує солідарний обов`язок відповідачів як подружжя щодо повернення коштів.

Згідно свідоцтва про одруження серії НОМЕР_2 ОСОБА_2 зареєстрував шлюб із ОСОБА_3 20 вересня 1997 року.

Згідно витягів з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 01 березня 2024 року ОСОБА_3 є власником транспортного засобу марки «ЗАЗ 110207», об`єм двигуна 1197 см3, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , дата державної реєстрації 14 грудня 2012 року, та транспортного засобу марки «FORD EDGE», об`єм двигуна 1999 см3, 2018 року випуску, дата державної реєстрації 13 квітня 2022 року.

На день розгляду заяви про забезпечення позову ОСОБА_3 перебуває у зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_2 .

Отже, транспортні засоби, на які позивач просить накласти арешт були придбані в період шлюбу.

Згідно висновку експерта від 17 лютого 2023 року середньоринкова вартість транспортного засобу марки «ЗАЗ 110207», 2005 року випуску складає 39 860,00 грн.

Згідно висновку експерта від 01 березня 2024 року середньоринкова вартість транспортного засобу марки «FORD EDGE», 2018 року становить 776 200,00 грн.

Таким чином, враховуючи наявність спору між сторонами, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення заявленого позову.

Врахувавши обґрунтованість ризиків невиконання можливого рішення суду, та те, що вжиття заходів забезпечення позову в даному випадку виступає як спосіб гарантування обов`язкового виконання судового рішення у разі задоволення позовних вимог і не створює невиправданих обмежень відповідачу в його правах, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для забезпечення позову.

Суд апеляційної інстанції вважає, що вжитий захід забезпечення позову у вигляді заборони вчиняти дії щодо відчуження нерухомого майна відповідає вимогам співмірності, розумності та збалансованості інтересів сторін.

Доводи апеляційної скарги даний факт не спростовують.

Апеляційний суд наголошує на тому, що заборона будь-яким особам вчиняти дії щодо відчуження рухомого майна, не позбавляє права володіння та користування цим майном, а лише гарантує збереження права власності на нього до ухвалення рішення суду по суті спору.

Також, апеляційний суд звертає увагу на те, що забезпечення позову в цій справі не порушує права користування рухомим майном, а фактично встановлює заборону здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо цього майна, а можливість розпоряджатися обмежується на певний час.

Однак, суд апеляційної інстанції зауважує, що у разі, якщо потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпаде або зміняться обставини, що зумовили його застосування, сторони у справі не позбавлені права звернутись до суду з питання скасування заходів забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що судом не вирішено питання стосовно зустрічного забезпечення, не може слугувати підставою для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваної ухвали, оскільки реалізація заходів зустрічного забезпечення є правом суду, а не його обов`язком, за виключенням випадків, передбачених частиною третьою статті 154 ЦПК України, в якій зазначено, що суд зобов`язаний застосувати зустрічне забезпечення, якщо позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричиненні забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Оскаржувана ухвала не впливає на матеріальний стан відповідача.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для задоволення апеляційної скарги.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального права.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм процесуального права і тому, апеляційний суд вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись статтями 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд, –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 – залишити без задоволення.

Ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2024 року про забезпечення позову – залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 травня 2024 року.

Судді: