ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий суддя у першій інстанції: Боршовський Т.І.

15 травня 2024 року	Львів	Справа № 300/5386/23 пров. № А/857/5177/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді:                                         Бруновської Н.В.
суддів:                                                             Хобор Р.Б., Шавеля Р.М.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 31 січня 2024 року у справі № 300/5386/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій, -   
В С Т А Н О В И В :
10.08.2023р. ОСОБА_1 звернувся з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, у якому просила суд: 
- визнати протиправними дії щодо припинення як інваліду ІІ групи виплати пенсії у розмірі обчисленому відповідно до ст.37 Закону України “Про державну службу” № 3723-ХІІ від 16.12.1993р. та проведення такої виплати у розмірі, обчисленому відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”; 
-зобов`язати з 12.04.2022р. відновити з моменту припинення, нарахування та виплату пенсії як інваліду ІІ групи у розмірі обчисленому відповідно до ст.37 Закону України “Про державну службу” № 3723-ХІІ від 16.12.1993р., та провести виплату заборгованості пенсії з урахуванням раніше проведених виплат.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 31.01.2024р. позов задоволено.
Не погоджуючись із даним рішенням, апелянт Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.
Апелянт просить суд, рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 31.01.2024р.  скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити повністю.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , працювала на посадах державного службовця: 15.04.1997р. - 01.06.2000р. та 21.11.2001р. по даний час продовжує працювати на посадах державного службовця, що підтверджується записами трудової книжки серії НОМЕР_1 від 30.05.1970р.
З 12.07.2010р. ОСОБА_1 визнано особою з інвалідністю 3 групи та призначено пенсію по інвалідності відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
Із змісту довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААВ №414468 від 03.03.2022р., позивач встановлено з 01.01.2022р. другу групу інвалідності та призначено пенсію по інвалідності згідно Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, що підтверджується копією пенсійного посвідчення № НОМЕР_2 від 03.05.2023р.
12.04.2022р. ОСОБА_1 звернулася до пенсійного органу із заявою про переведення з пенсії по інвалідності ІІ групи, призначеної відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, на пенсію по інвалідності відповідно до  ст.37 Закону України “Про державну службу” № 3723-ХІІ від 16 грудня 1993 року.
19.04.2022р. Рішенням № 926050150438 Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області відмовив позивачу у переведенні на пенсію по інвалідності 2 групи згідно  ст.37 Закону України “Про державну службу” №3723-ХІІ від 16.12.1993р.
Вважаючи таке рішення від 19.04.2022р. №926050150438 протиправним, ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 19.04.2022р. №9260501504438 про відмову ОСОБА_1 , у переведенні на пенсію по інвалідності, відповідно до ст.37 Закону України “Про державну службу” №3723-ХІІ від 16.12.1993р.; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області з 12.04.2022р. призначити та здійснити нарахування й виплату ОСОБА_1 , пенсії по інвалідності, відповідно до ст.37 Закону України “Про державну службу” №3723-ХІІ від 16.12.1993р. з урахуванням довідок №1222/13-861 від 06.04.2022р. про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років), та довідки №1222/13-865 від 06.04.2022р. про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (за будь-які 60 календарних місяців роботи підряд перед зверненням за пенсією).
24.11.2022р. Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду у справі № 300/1998/22 позов задоволено частково.
Суд визнав протиправним та скасував Рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 19.04.2022р. №9260501504438 про відмову ОСОБА_1 у переведенні з пенсії по інвалідності яка призначена відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” на пенсію по інвалідності державного службовця відповідно до ст.37 Закону України “Про державну службу” від 16.12.1993р. №3723-ХІІ
Одночасно, суд зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області з 12.04.2022р. призначити та здійснити нарахування і виплату ОСОБА_1 пенсії по інвалідності відповідно до ст.37 Закону України “Про державну службу” від 16.12.1993р. №3723-ХІІ. В іншій частині заявлених позовних вимог відмовлено.
ч.4 ст.78 КАС України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
З метою виконання рішення від 24.11.2022р. у справі № 300/1998/22 пенсійний орган 21.02.2023р. здійснив з 12.04.2022р. позивачу перерахунок пенсії по інвалідності відповідно до ст.37 Закону України “Про державну службу”, що підтверджується повідомленням про виконання судового рішення у добровільному порядку від 19.04.2023р. № 0900-0402-8/17431. Після проведеного перерахунку щомісячний розмір пенсії з 12.04.2022р. становив 14014,69 грн. Сума доплати в розмірі 110577,15 грн. за період з 12.04.2022р. - 30.04.2023р. внесена до Реєстру судових рішень Пенсійного фонду України і виплата буде проведена лише при наявності додаткового фінансування з Державного бюджету в порядку черговості з урахуванням дати набрання рішенням суду законної сили (зворотній бік а.с. 6). 
19.06.2023р. Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області переглянув правильність виконання судового рішення від 24.11.2022р. у справі № 300/1998/22 та прийняв рішення № 926050150438 про перерахунок пенсії, внаслідок якого продовжив виплату позивачу пенсії по інвалідності відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, що підтверджується розрахунком від 19.06.2023р.
22.06.2023р. пенсійний орган листом № 0900-0306-8/28998 повідомив, що оскільки позивач працює на посаді, яка дає право на призначення пенсії за віком відповідно до Закону України “Про державну службу”, тому пенсія виплачується в розмірі, призначеному відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” до моменту звільнення з посади державного службовця.
Вважаючи протиправними дії пенсійного органу щодо припинення позивачу як інваліду ІІ групи виплати пенсії у розмірі обчисленому відповідно до ст.37 Закону України “Про державну службу” № 3723-ХІІ від 16.12.1993р. та проведення такої виплати у розмірі, обчисленому відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” останній звернувся з цим позовом до суду.
ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV.
ст.10 Закону України  «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачає, що особі, яка має одночасно право на різні види пенсії, призначається один із цих видів за її вибором.
Згідно ч.1 ст.9 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»  визначено, що за рахунок коштів Пенсійного Фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, визначаються Законом України “Про державну службу” від 10.12.2015 № 889-VІІІ (далі – Закон № 889-VІІІ), який набрав чинності 01.05.2016р.
ст.90 Закону України “Про державну службу”, визначено, що пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
В п.8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України “Про державну службу”, видно, шо стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.
Починаючи з 28.12.1993р. (дати набрання чинності Законом України “Про державну службу” від 16.12.1993р. №3723-ХІІ) і до 01.05.2016р.  (дати набрання чинності Закону №889-VІІІ), визначення загальних засад діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті, регулювалося Законом України “Про державну службу” від 16.12.1993р. №3723-ХІІ.
Умови, за дотримання яких у осіб зберігається право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону України “Про державну службу” від 16.12.1993р. №3723-ХІІ, передбачені розділом ХІ “Прикінцеві та перехідні положення” Закону України № 889-VІІІ.
п.2 розділу ХІ “Прикінцеві та перехідні положення” Закону України № 889-VІІІ з 01.05.2016р. втратив чинність Закон України “Про державну службу” №3723-ХІІ, крім ст.37, що застосовується до осіб, зазначених у п.10, п.12 цього розділу.
В п.10 “Прикінцевих та перехідних положень” Закону України “Про державну службу” визначено, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст.25 Закону України “Про державну службу” № 3723-ХІІ від 16.12.1993р. та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону України “Про державну службу” № 3723-ХІІ від 16.12.1993р. у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Згідно п.12 “Прикінцеві та перехідні положення” Закону України №889 передбачено, що для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених ст.25 Закону України “Про державну службу” № 3723-ХІІ від 16.12.1993р. та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону України “Про державну службу” № 3723-ХІІ від 16.12.1993р. у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України “Про державну службу” від 10.12.2015р. № 889-VІІІ передбачено, що за наявності у особи станом на 01.05.2016р. певного стажу держслужби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років стажу держслужби незалежно від того, чи працювала особа станом на 1 травня 2016 на держслужбі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону України “Про державну службу” від 16.12.1993р. №3723-ХІІ, але за певної додаткової умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Водночас, для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, ст.37 Закону України “Про державну службу” №3723-ХІІ від 16.12.1993р. передбачає додаткові умови для наявності права на призначення пенсії державного службовця: певний вік і страховий стаж.
ч.1 ст.37 Закону України “Про державну службу” від 16.12.1993 №3723-ХІІ визначено, що на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу апелента на те, що  обставини щодо наявності в ОСОБА_1 підстав для переведення її на пенсію по інвалідності відповідно до ст.37 Закону України “Про державну службу” від 16.12.1993р. №3723-ХІІ були предметом судового розгляду Івано-Франківським окружним адміністративним судом у справі № 300/1998/22.
У рішенні від 24.11.2022р., у справі № 300/1998/22 суд дійшов висновку, що ОСОБА_1  є особою з інвалідністю ІІ групи, має стаж на посаді державної служби понад 10 років станом на 01.05.2016р. та на момент зверненням за призначенням пенсії працює на посаді, віднесеній до посад державних службовців, а, отже, має право на призначення пенсії по інвалідності згідно ст.37 Закону №3723-XII, та на переведення з пенсії по інвалідності, призначеної згідно із Законом №1058-IV, на пенсію по інвалідності державного службовця відповідно до ст.37 Закону №3723-XII.
ст.370 КАС України, передбачено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Отже, Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24.11.2022р. у справі № 300/1998/22, що набрало законної сили 21.02.2023р., є остаточним, обов`язковим для виконання та врахування пенсійним органом під час обчислення розміру пенсійних виплат ОСОБА_1 з 12.04.2022р. (дати, зазначеної у рішенні суду від 24.11.2022р. у справі № 300/1998/22) 
На виконання судового рішення від 24.11.2022р. у справі № 300/1998/22 позивачу здійснено з 12.04.2022р. перерахунок пенсії по інвалідності відповідно до ст.37 Закону України “Про державну службу”, що підтверджується повідомленням про виконання судового рішення у добровільному порядку від 19.04.2023р. № 0900-0402-8/17431 (зворотній бік а.с. 6). 
Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області переглянув правильність виконання судового рішення від 24.11.2022р. у справі № 300/1998/22 та прийняв рішення № 926050150438 від 19.06.2023р. про перерахунок пенсії та продовження виплати позивачу пенсії по інвалідності відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, що підтверджується розрахунком від 19.06.2023р. (а.с. 118-120).
Із змісту оскаржуваного рішення № 926050150438 від 19.06.2023р. про перерахунок пенсії та продовження ОСОБА_1 виплату пенсії по інвалідності відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, та мотивів викладених в листі пенсійного органу № 0900-0306-8/28998 від 22.06.2023р., видно, що позивач продовжує працювати на посаді, яка дає право на призначення пенсії за віком відповідно до Закону України “Про державну службу”, а тому пенсія виплачується в розмірі, призначеному відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” до моменту звільнення з посади державного службовця (а.с. 105).
Із змісту доводів апеляційної скарги видно, що пенсійний орган вважає, що позивач не може одночасно отримувати пенсію по інвалідності ІІ групи відповідно до Закону України “Про державну службу” та працювати на посаді, яка дає право на призначення пенсії за віком відповідно до Закону України “Про державну службу”. 
Суд апеляційної інстанції із такими доводами апелянта не погоджується та відхиляє такі за необґрунтованістю з огляду на таке.
ст.37 Закону України “Про державну службу” від 16.12.1993 № 3723-ХІІ, передбачено, що на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої  статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (1058-15), у тому числі стажу державної служби  не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
До досягнення віку, встановленого першим реченням частини першої цієї статті, право на пенсію за віком мають державні службовці - чоловіки 1955 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 60 років - які народилися по 31 грудня 1952 року; 60 років 6 місяців - які народилися з 1 січня 1953 року по 31 грудня 1953 року; 61 рік - які народилися з 1 січня  1954 року по 31 грудня 1954 року; 61 рік 6 місяців - які народилися з 1 січня 1955 року по 31 грудня 1955 року. 
Пенсія державним службовцям у частині, що не перевищує розміру пенсії із солідарної системи, що призначається відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", виплачується за рахунок коштів Пенсійного фонду України. Частина пенсії, що перевищує цей розмір, виплачується за рахунок коштів Державного бюджету України.
Тимчасово, по 30 вересня 2017 року: {Абзац перший частини четвертої статті 37 в редакції Закону N 911-VIII (911-19) від 24.12.2015; із змінами, внесеними згідно із Законами N 1774-VIII (1774-19) від 06.12.2016, N 2148-VIII (2148-19) від 03.10.2017 - застосовується з 1 жовтня 2017 року} особам (крім осіб з інвалідністю I та II  груп, осіб з інвалідністю  внаслідок війни III групи, учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" ( 3551-12 ), та осіб, на яких поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист" (203/98-ВР)), які займають посади державної служби, визначені Законом України від 10 грудня 2015 року N 889-VIII (889-19) "Про державну службу", а також працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про прокуратуру" (1697-18), "Про судоустрій і статус суддів" (1402-19), пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються; {  Абзац  другий  частини  четвертої статті 37 в редакції Законів N 911-VIII (911-19) від 24.12.2015, N 1774-VIII ( 1774-19) від 06.12.2016; із змінами, внесеними згідно із Законом N 2148-VIII (2148-19) від 03.10.2017} у  період роботи на інших посадах/роботах пенсія, призначена особам відповідно до цієї статті (крім осіб з інвалідністю I та II груп, осіб з інвалідністю внаслідок війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), розмір якої перевищує 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачується в розмірі 85 відсотків призначеного розміру, але не менше 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність. {Абзац третій частини четвертої статті 37 із змінами, внесеними згідно із Законом N 2148-VIII (2148-19) від 03.10.2017}.
З 1 жовтня 2017 року пенсії, призначені після набрання чинності Законом України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" (3668-17) (крім осіб з інвалідністю I та II груп, осіб з інвалідністю внаслідок війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") відповідно до цієї статті у період роботи на посадах державної служби, визначених Законом України від 10 грудня 2015 року N 889-VIII (889-19) "Про державну службу", а також на посадах та на умовах, передбачених  законами України "Про прокуратуру" (1697-18), "Про судоустрій і статус суддів" (1402-19), виплачуються у розмірі, обчисленому відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (1058-15).{Частина статті 37 в редакції Закону N 213-VIII (213-19) від 02.03.2015; із змінами внесеними згідно із Законами N 911-VIII (911-19) від 24.12.2015, N  1774-VIII (1774-19) від 06.12.2016; в редакції  Закону  N  2148-VIII (2148-19) від 03.10.2017 - застосовується з 1 жовтня 2017 року} 
Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється. {Частина статті 37 в редакції Закону N 213-VIII (213-19 ) від 02.03.2015 } 
Максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Тимчасово, по 31 грудня 2017 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень.{ Частина статті 37 в редакції Закону N 213-VIII (213-19) від 02.03.2015; із змінами, внесеними згідно із Законами N 911-VIII (911-19) від 24.12.2015, N 1774-VIII (1774-19) від 06.12.2016 } 
Визначення заробітної плати для обчислення пенсій державним службовцям здійснюється в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
Пенсія по інвалідності у розмірах, передбачених частиною першою цієї статті, призначається за наявності страхового стажу, встановленого для призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (1058-15), особам, визнаним інвалідами I або II групи у період перебування на державній службі, які мають стаж державної служби не менше 10 років, а також особам з числа інвалідів I або II групи незалежно від часу встановлення їм інвалідності, які мають не менше 10 років стажу державної служби на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, якщо безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії вони працювали на зазначених посадах. Пенсія по інвалідності відповідно до цього Закону призначається незалежно від причини інвалідності за умови припинення державної служби.
Якщо зазначені особи повертаються на державну службу, виплата пенсії по інвалідності припиняється на період до звільнення з роботи або досягнення ними граничного віку перебування на державній службі. 
У разі зміни групи інвалідності або відновлення працездатності виплата пенсії по інвалідності, призначеної відповідно до цього Закону, здійснюється у порядку, визначеному статтею 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" ( 1058-15 ). 
Якщо інваліду I або II групи було встановлено III групу інвалідності, то в разі наступного визнання його інвалідом I або II групи право на отримання раніше призначеної пенсії на умовах, передбачених цим Законом, поновлюється з дня встановлення I або II групи інвалідності за умови, якщо після припинення виплати пенсії минуло не більше п`яти років. У такому самому порядку визначається право на отримання пенсії по інвалідності на умовах, передбачених цим Законом, особам, яким така пенсія не була призначена у зв`язку з продовженням перебування зазначених осіб на державній службі. 
У разі смерті особи у період перебування на державній службі за наявності у померлого годувальника стажу державної служби не менше 10 років непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні (при цьому дітям - незалежно від того, чи були вони на утриманні померлого годувальника), призначається пенсія у зв`язку з втратою годувальника на одного  непрацездатного члена сім`ї у розмірі 70 відсотків суми заробітної плати померлого годувальника, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а на двох і більше членів сім`ї - 90 відсотків. До непрацездатних членів сім`ї належать особи, зазначені у статті 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (1058-15). 
Право на призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника на умовах, передбачених частиною десятою цієї статті, мають також непрацездатні члени сім`ї померлої особи, яка отримувала або мала право на пенсію за цим Законом. 
Державний службовець, звільнений з державної служби у зв`язку з засудженням за умисне кримінальне правопорушення, вчинене з використанням свого посадового становища, або притягненням до адміністративної відповідальності за вчинене правопорушення, пов`язане з корупцією, позбавляється права на одержання пенсії, передбаченої цією статтею. В таких випадках пенсія державному службовцю призначається на загальних підставах.{  Частина статті 37 із змінами, внесеними згідно із Законами N 4711-VI (4711-17) від 17.05.2012, N  224-VII (224-18) від 14.05.2013, N 1700-VII (1700-18) від 14.10.2014 }
У разі виходу на пенсію державні службовці за наявності стажу державної служби не менше 10 років користуються умовами щодо комунально-побутового обслуговування, передбаченими цим Законом. 
Період роботи посадових осіб в органах державної податкової та митної служб на посадах, на яких відповідно до закону присвоювалися спеціальні та/або персональні звання, зараховується до стажу державної служби, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. {Статтю 37 доповнено частиною згідно із Законом N 404-VII (404-18) від 04.07.2013} {Текст статті 37 в редакції Закону N 3668-VI (3668-17) від 08.07.2011 }.
З огляду на зміст ст.37 Закону України “Про державну службу” від 16.12.1993 №3723-ХІІ, пенсія по інвалідності відповідно до цього Закону призначається незалежно від причини інвалідності за умови припинення державної служби. Якщо зазначені особи повертаються на державну службу, виплата пенсії по інвалідності припиняється на період до звільнення з роботи або досягнення ними граничного віку перебування на державній службі. 
При цьому, колегія суддів звертає увагу апелянта і на той факт, що ст.37 Закону України “Про державну службу” від 16.12.1993 № 3723-ХІІ містить додаткові гарантії для осіб з інвалідністю I та II груп, осіб з інвалідністю внаслідок війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".
Так, з 1 жовтня 2017 року пенсії, призначені після набрання чинності Законом України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" (3668-17 ) (крім осіб з інвалідністю I та II груп, осіб з інвалідністю внаслідок війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") відповідно до цієї статті у період роботи на посадах державної служби, визначених Законом України від 10 грудня 2015 року N 889-VIII ( 889-19 ) "Про державну службу", а також на посадах та на умовах, передбачених  законами України "Про прокуратуру" ( 1697-18 ), "Про судоустрій і статус суддів" ( 1402-19 ), виплачуються у розмірі, обчисленому відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Отже, колегія суддів зазначає, що ст.37 Закону України “Про державну службу” від 16.12.1993 № 3723-ХІІ із загального правила про виплату з 1 жовтня 2017 року пенсій у розмірі, обчисленому відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", призначених після набрання чинності Законом України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" відповідно до цієї статті у період роботи на посадах державної служби, визначених Законом України від 10 грудня 2015 року N 889-VIII "Про державну службу", встановлено виняток для осіб з інвалідністю I та II груп, осіб з інвалідністю внаслідок війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".
Колегія суддів звертає увагу пенсійного органу, як суб`єкта владних повноважень і на той факт, що ОСОБА_1 є особою з ІІ групою інвалідності та продовжує працювати на посадах державної служби, визначених Законом України від 10 грудня 2015 року N 889-VIII "Про державну службу". Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24.11.2022 у справі № 300/1998/22 встановлено, що позивач має право на призначення пенсії по інвалідності згідно ст.37 Закону №3723-XII, а отже, в силу вимог ч.4 ст.78 КАС України вказана обставина не доказується при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Стосовно  доводів апелянта про те, що ОСОБА_1 не може одночасно отримувати пенсію по інвалідності ІІ групи відповідно до Закону України “Про державну службу” та працювати на посаді, яка дає право на призначення пенсії за віком згідно Закону України “Про державну службу”, апеляційний суд вважає такі доводи необґрунтованими, оскільки орган пенсійного фонду, як суб`єкт владних повноважень, трактує норми Закону на свій розсуд, і віддає перевагу найменш сприятливому для позивача тлумаченню законодавства України.
Європейський суд з прав людини у пунктах 52, 56 рішення від 14.10.2010 у справі “Щокін проти України” (Заява № 23759/03 та № 37943/06) зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. На думку Європейського суду з прав людини, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу “якості закону”, передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Водночас положеннями ст.6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
ст.22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.
У ст.1 Конституції України проголошено, що Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава. Відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом; це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними; пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. 
В ст.9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права встановлено, що держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожної людини на соціальне забезпечення, включаючи соціальне страхування.
ст.12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року визначено, що держава зобов`язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення тощо.
Зважаючи на вищевикладені обставини, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що ефективним способом поновлення порушеного права в спірних правовідносинах є зобов`язання пенсійного органу поновити ОСОБА_1 з 12.04.2022р. виплату пенсії по інвалідності відповідно до ст.37 Закону України “Про державну службу” № 3723-ХІІ від 16.12.1993р., з урахуванням фактично виплачених сум.
Стосовно доводів апелянта про пропуск позивачем строків звернення до суду із даним адміністративним позовом, колегія суддів зазначає про таке.
Строки звернення до суду регламентовано ст.122 КАС України і згідно ч.1 вищевказаної статті визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна булла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина друга статті 122 КАС України).
Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
З метою визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 24.12.2020 у справі № 510/1286/16-а висловила правову позицію щодо строків звернення до суду:
1) для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів;
2) пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує щомісячно. Відтак, отримання пенсіонером листа від територіального органу Пенсійного фонду України у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого така особа повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли вона почала вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду у разі якщо така особа без зволікань та протягом розумного строку не вчиняла активних дій щодо отримання інформації про правильність/помилковість нарахування розміру пенсії, своєчасність/несвоєчасність її перерахунку, тощо.
В  даній справі встановлено, що перерахунок ОСОБА_1 з 12.04.2022р. пенсії по інвалідності відповідно до ст.37 Закону України “Про державну службу” проведено на виконання судового рішення від 24.11.2022р. у справі № 300/1998/22, яке набрало законної сили 21.02.2023р.
Про перерахунок пенсії по інвалідності відповідно до ст.37 Закону України “Про державну службу” позивач дізналася з повідомлення про виконання судового рішення у добровільному порядку від 19.04.2023р. № 0900-0402-8/17431. Так, після проведеного перерахунку щомісячний розмір пенсії з 12.04.2022р. становив 14014,69 грн. Сума доплати в розмірі 110577,15 грн. за період з 12.04.2022р. - 30.04.2023р. внесена до Реєстру судових рішень Пенсійного фонду України і виплата буде проведена лише при наявності додаткового фінансування з Державного бюджету в порядку черговості з урахуванням дати набрання рішенням суду законної сили (зворотній бік а.с. 6). 
Однак, про припинення позивачу як інваліду ІІ групи виплати пенсії у розмірі, обчисленому відповідно до ст.37 Закону України “Про державну службу” № 3723-ХІІ від 16.12.1993р. та проведення такої виплати вже у розмірі, обчисленому відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, ОСОБА_1 стало відомо з листа № 0900-0306-8/28998 від 22.06.2023р. Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (а.с.105).
Суд апеляційної інстанції звертає увагу апелянта, що  адміністративний позов, поданий 10.08.2023р., тобто в межах шестимісячного строку від дати отримання позивачем листа Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області № 0900-0306-8/28998 від 22.06.2023р., що свідчить про дотримання вимог ч.2 ст.122 КАС України.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки суб`єкт владних повноважень в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області діяв не у спосіб визначений законами та Конституцією України. 
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі “Серявін та інші проти України” (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також,  п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
ст.316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області – залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 31 січня 2024 року у справі № 300/5386/23 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий суддя	 	Н. В. Бруновська 	
судді	 	Р. Б. Хобор 	
 	 	Р. М. Шавель  	
Повне судове рішення складено 15.05.2024р.