ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/20961/23	Головуючий у 1-й інстанції Черніцька І.М. 	
Провадження № 22-ц/817/452/24 	Доповідач - Храпак Н.М.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 травня 2024 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Храпак Н.М. 
суддів -  Гірський Б. О., Костів О. З., 
за участі секретаря - Панькевич Т.І.
та сторін: представника ОСОБА_1 - адвоката Сампари Н.М., представника ОСОБА_2 - адвоката Степанової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/20961/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 лютого 2024 року, ухваленого суддею Черніцькою І.М., повний текст якого складено 09 лютого 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:
у жовтні 2023 року ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Сампара Н.М., звернулася в суд із позовом до Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 про визнання протиправною бездіяльність відповідача при наданні висновку від 28 вересня 2023 року щодо недоцільності зміни місця проживання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язати відповідача повторно надати висновок щодо зміни місця проживання сина. 
В обґрунтування позову посилається на те, що ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області відкрито провадження у справі № 607/7910/23 за його позовом до ОСОБА_2 про зміну місця проживання ОСОБА_3 . Підставою звернення до суду із вказаним позовом стали події, що мали місце 04 січня 2023 року по АДРЕСА_1 , де ОСОБА_5 та ОСОБА_2 викрали дитину, завдали дитині тілесних ушкоджень та проти волі дитини, винесли її з приміщення відділу поліції. 19 липня 2023 року після спілкування із дідусем дитини, ОСОБА_6 , у нього з`явились підстави вважати, що над дитиною вчиняється насильство.
15 вересня 2023 року комісією з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Тернопільської міської ради ухвалено рішення № 288 про надання висновку на запит суду у справі № 607/7910/23 про зміну місця проживання ОСОБА_3 , яким доручено відповідачу підготувати проект рішення виконавчого комітету щодо недоцільності зміни місця проживання сина. 28 вересня 2023 року органом опіки та піклування складено висновок щодо недоцільності зміни місця проживання сина.
Позивач вважає, що висновок органу опіки та піклування щодо недоцільності зміни місця проживання ОСОБА_3 від 28 вересня 2019 року складений з численними порушення та на підставі бездіяльності органу опіки та піклування.
Зазначає, що при ухваленні висновку було допущено ряд порушень, зокрема, не проведено бесіди з дитиною, не обстежено умов проживання дитини, не встановлено країни перебування сина, його стан здоров`я, доступ до освіти, умови проживання, не проведено бесіди з ОСОБА_2 . Також, вважає, що відповідачем не встановлено стану психічного здоров`я ОСОБА_5 , який чинив фізичне та психологічне насилля над дитиною.
В основу даного висновку органом опіки та піклування покладено акт обстеження умов проживання ОСОБА_2 від 18 січня 2023 року за адресою: АДРЕСА_2 . Дитина не проживає за даною адресою, однак відповідачем не вжито будь-яких заходів щодо обстеження дійсного місця проживання дитини.
Зі слів представника, адвоката Степанової О.В. відповідачка разом з дитиною перебувають за межами території України у зв`язку з проведенням бойових дій на території держави. Проте, на території Тернопільської області жодні бойові дії не ведуться, а ОСОБА_2 не виконує рішення суду, яким визначено місце проживання сина ОСОБА_3 по АДРЕСА_2 .
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 лютого 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 про визнання протиправною бездіяльність Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради щодо надання висновку від 28 вересня 2023 року про недоцільності зміни місця проживання дитини ОСОБА_3 , та зобов`язання повторно надати висновок щодо зміни місця проживання, відмовлено
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01.02.2024 року, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги заявник зазначив, що суд першої інстанції не врахував той факт, що ОСОБА_1 не просить скасувати висновок Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради щодо надання висновку від 28 вересня 2023 року про недоцільності зміни місця проживання дитини ОСОБА_3 , та зобов`язання повторно надати висновок щодо зміни місця проживання, а просить визнати бездіяльність даного органу протиправною та зобов`язати його вчинити дії.
Таким чином, цілком логічно припустити, що виключно - скасування висновку органу опіки та піклування щодо недоцільності зміни місця проживання дитини ОСОБА_3 , який власне є додатком до рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 1132 від 28.09.2023 є неналежним способом захисту.
Суд першої інстанції не прийняв до уваги доводи позивача про те, що в основу оскаржуваного висновку покладено акт обстеження умов проживання ОСОБА_2 від 18.01.2023 року як необґрунтовані, оскільки органом опіки та піклування досліджено також інші докази, обставини справи, пояснення батьків, після дослідження та оцінки яких надано висновок щодо недоцільності зміни місця проживання дитини. При цьому, судом не враховується ряд помилок, які присутні у даному висновку. Також, суд першої інстанції, жодним чином чином не аргументує таку свою позицію та не вказує чому доводи зазначені в позові ОСОБА_8 не приймаються судом до уваги.
Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_9 подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 у якому зазначила, що оскаржуваний висновок від 28.09.2023 року щодо недоцільності зміни місця проживання дитини ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_2 є доказом у справі № 607/7910/23. Саме на виконання ухвали Тернопільського міськрайонного суду від 27.07.2023 року у справі № 607/7910/23 було надано оскаржуваний висновок.
Ні позовна заява, ні апеляційна скарга взагалі не містять обґрунтування яке право заявника порушено і чим же самим оскаржуваний висновок порушує його право.
Як вбачається із позовної заяви позивачеві відомо, що відповідно до правових позицій, викладених у постановах Верховного суду, висновок органу опіки та піклування не є обов`язковим для суду в силу частини шостої ст. 19 СК України та те, що висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору є дорадчим документом та не тягне за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків для суб`єктів відповідних правовідносин і не має обов`язкового характеру.
Отже, представнику позивача, яка і підписала позовну заяву достеменно відомо про те, що позов є штучним і безпідставним.
Окремо звертає увагу суду на той факт, що заявник вводить суд в оману стверджуючи: "По-четверте, відповідачем фактично визнано, що ОСОБА_2 незаконно вивезла дитину за межі території України, проте вказують що вжиття дій щодо повернення дитини не належить до їх повноважень, натомість належить до повноважень Міністерства юстиції України." Відповідач ніколи не визнавав, що ОСОБА_2 незаконно вивезла дитину за межі території України. Відповідач лише роз`яснив заявнику, що не наділений повноваженнями щодо повернення дитини і що такі повноваження належать до повноважень Міністерства юстиції України.
Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради подало відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , у якому зазначили, що представниками Управління було вжити всіх можливих заходів з метою з`ясування обставин справи відповідно до чинного законодавства. Судом першої інстанції обґрунтовано зазначено, що позивач ОСОБА_1 має захищати свій інтерес під час судового розгляду у справі за його позовом щодо зміни місця проживання сина, а не ініціювати окрему судову справу щодо оскарження бездіяльності органу опіки та піклування та зобов`язання надати повторний висновок з даного питання.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що обстеження умов проживання, яке було проведено 18.01.2023 є застарілим, однак звертають увагу на те, що працівниками управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей спільно з працівниками поліції та спільно з працівниками комунального закладу Тернопільської міської ради Тернопільського міського центру соціальних служб неодноразово проводились обстеження умов проживання дитини ОСОБА_3 , при яких порушення щодо умов проживання та розвитку дитини виявлено не було. Окрім цього, повідомляють, що провести обстеження умов проживання дитини на території міста Тернополя, не виявилось можливим, оскільки дитина разом із мамою перебували за кордоном. Членами комісії враховано не один акт обстеження умов проживання, їх було декілька.
Щодо кількості кімнат повідомляють, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 була перепланованою, тому у одному із актів обстежень умов проживання працівником була зазначена кількість чотирьох кімнат, відповідно до технічної документації.
Також, ОСОБА_1 вказується, що відповідачем фактично визнано, що ОСОБА_2 незаконно вивезла дитину за межі України, однак дане твердження є надуманим та таким, що не відповідає дійсності, оскільки дитина виїхала за межі країни із матір`ю, яка є її законним представником та не позбавлена батьківських прав.
Повноваження щодо повернення дитини до України або з України у випадку незаконного вивезення чи переміщення дитини покладені на Міністерство юстиції України. Повернення дитини (у разі доведеного незаконного вивезення чи переміщення) не належить до повноважень управління.
Одночасно вважають за необхідне зазначити, що ОСОБА_1 , як батько дитини, чи його уповноважений представник (адвокат) наділені правом звернутися до Державної прикордонної служби України із запитом (заявою) щодо перетину кордону малолітнім ОСОБА_3 . Проте заявником не було вчинено таких дій.
До того ж, ОСОБА_1 неодноразово надавались рекомендації звернутись із заявою про участь у вихованні дитини та встановити порядок побачень з дитиною, однак ним також не було виконано цього.
Вважають, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач не довів наявності окремого спору, а отже, і наявності свого правомірного інтересу в правовій визначеності, оскільки висновок органу опіки та піклування не тягне за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків у батьків щодо батьківських прав та визначення місця проживання дітей, не порушує прав та обов`язків жодного з батьків та не має обов`язкового характеру.
У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Сампара Н.М. апеляційну скаргу підтримала з мотивів, викладених в ній.
Представник ОСОБА_2 - адвокат Степанова О.В. апеляційної скарги ОСОБА_1 не визнала, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.
Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради повідомлялось про розгляд справи шляхом направлення судової повістки до електронного кабінету, про що в матеріалах справи наявна довідка про доставку електронного документа.
Відповідно до п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи.
Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розгляд справи проводити у відсутності сторін, які належним чином повідомлені про дату, час і місце слухання справи. 
Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, проаналізувавши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.
Судом встановлено, що у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Тернопільським міськрайонним відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області від 06 червня 2018 року.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 листопада 2020 року у справі за № 607/10896/19 визначено місце проживання ОСОБА_3 разом з матір`ю ОСОБА_2 .
Постановою Верховного Суду від 12 травня 2022 року дане рішення суду залишено без змін.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 квітня 2022 року у справі за № 607/1662/21, яке міститься у Єдиному державному реєстрі судових рішень, ухвалено відібрати ОСОБА_3 від ОСОБА_1 та повернути його для проживання разом із матір`ю. Рішення допущено до негайного виконання.
04 січня 2023 року державним виконавцем виконано у примусовому порядку рішення суду про відібрання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у виконавчому провадження № 6891267.
У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області із позовом до ОСОБА_2 щодо зміни місця проживання сина ОСОБА_3 .
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 липня 2023 року у справі за № 607/7910/23, яка міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень, матеріали цивільної справи № 607/7910/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , направлено в Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради для надання письмового висновку щодо розв`язання спору, який матиме важливе значення в подальшому для повного та об`єктивного вирішення справи по суті.
15 вересня 2023 року комісією з питань захисту прав дитини, що діє при виконавчому комітету Тернопільської міської ради як консультативно-дорадчий орган розглянуто матеріали цивільної справи № 607/7910/23, які надійшли з Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну місця проживання сина ОСОБА_3 .
На засіданні комісії заслухано пояснення батька ОСОБА_1 , який просив визначити місце проживання сина разом з ним, оскільки мати неналежно виконує обов`язки щодо виховання сина, не піклується про нього, веде аморальний спосіб життя, йому не відоме місце перебування сина.
Мати ОСОБА_2 на засідання комісії не з`явилась. На засіданні комісії був присутній її адвокат Степанова О.В.
Попередньо на електрону адресу Управління ОСОБА_2 надала письмові пояснення. Зазначила, що ОСОБА_3 з 04 січня 2023 року проживає разом з нею, згідно рішення суду. Стан здоров`я ОСОБА_3 є добрим, щеплення проводяться відповідно до календаря щеплень країни перебування. ОСОБА_3 у 2023-2024 навчальних роках буде навчатись у Тернопільській спеціалізованій школі 1-111 ступенів № 3 на сімейній формі навчання. За перший семестр 2022-2023 навчального року результати успішності сина у навчанні відсутні, оскільки батько, з яким на той час проживав ОСОБА_3 , не забезпечив отримання ОСОБА_3 освітніх послуг. За другий семестр 2022-2023 навчальних років ОСОБА_3 наздогнав навчальну програму за перший семестр та засвоїв навчальну програму за другий семестр. ОСОБА_3 проживає у хороших умов, забезпечений усім необхідним. Разом з ними також проживає її цивільний чоловік ОСОБА_5 та їх спільний син ОСОБА_11 .
Цього ж дня комісією вирішено доручити Управлінню підготувати проект рішення виконавчого комітету щодо недоцільності зміни проживання ОСОБА_3 . 
Рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради за № 1132 від 28 вересня 2023 року затверджено висновок щодо недоцільності зміни місця проживання ОСОБА_3 .
Згідно висновку органу опіки та піклування, який є додатком до рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 28 вересня 2023 року, орган опіки та піклування вважає недоцільним зміну місця проживання ОСОБА_3 .
Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 обрав неналежний та недопустимий спосіб захисту своїх прав. Висновок щодо недоцільності зміни місця проживання дитини надавався за ухвалою суду у справі № 607/7910/23 та є доказом саме там.
Отже, ОСОБА_1 має захищати свій інтерес під час судового розгляду у справі за його позовом щодо зміни місця проживання сина, а не ініціювати окрему судову справу щодо оскарження бездіяльності органу опіки та піклування та зобов`язання надати повторний висновок з даного питання. 
З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У частині першій статті 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За таких обставин,позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту порушення відповідачем його охоронюваних прав та інтересів.
Згідно з частиною першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.
Відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є достатньою та самостійною підставою для відмови у позові.
Аналогічну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду від 4 грудня 2019 року у справі № 910/15262/18,від 3 березня 2020року у справі № 910/6091/19, від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17, від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частини друга і третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Статтею 157 СК України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
За положеннями статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
Відповідно до частини першої статті 19 СК України у випадках, передбачених цим Кодексом, особа має право на попереднє звернення за захистом своїх прав та інтересів до органу опіки та піклування.
Згідно з частиною першою статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
У частині першій статті 158 СК України визначено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення.
Відповідно до частини другої статті 19 СК України рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання, якщо протягом десяти днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, крім випадку, передбаченого частиною другою статті 170 цього Кодексу.
Частинами першою, третьою статті 159 СК України встановлено, що якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.
Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.
За заявою заінтересованої сторони суд може зупинити виконання рішення органу опіки та піклування до вирішення спору.
З указаного вбачається, що законодавець визначив певний порядок вирішення батьками питання участі у виховані дитини. Так, у випадку якщо мати і батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішений органом опіки та піклування або судом. Таким чином, законодавством встановлена варіативність вирішення цього питання, тобто батьки можуть його вирішити у судовому порядку або звернутися до відповідного органу опіки і піклування. Якщо хтось із батьків не погоджується із рішенням органу опіки та піклування, він може звернутися для вирішення спору щодо визначення місця проживання дитини до суду. У цьому випадку законодавство не вимагає окремого оскарження рішення органу опіки та піклування, оскільки частиною третьою статті 159 СК України встановлено, що суд може зупинити виконання рішення органу опіки та піклування до вирішення спору.
У справі, що переглядається, предметом оскарження є бездіяльність Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради при наданні висновку від 28.09.2023 року на виконання вимог статті 19 СК України в межах розгляду цивільної справи № 607/7910/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про зміну місця проживання сина ОСОБА_3 .
Колегія суддів враховує те, що висновок органу опіки та піклування не містить ознак рішення суб`єкта владних повноважень, оскільки не є нормативно-правовим актом чи правовим актом індивідуальної дії - він не породжує прямих юридичних наслідків для сторін та безпосередньо не впливає на їх права й обов`язки, тобто є фактично джерелом доказування при наявності цивільного спору, оскільки несе виключно інформативний характер і на відміну від рішень органу опіки та піклування має рекомендаційний характер. Отже, висновок, на який посилається ОСОБА_1 , є лише одним з доказів у справі, носить рекомендаційний характер та не може бути самостійним засобом захисту порушеного права. Цьому документу може бути надана лише оцінка в сукупності з іншими доказами у справі при вирішенні по суті питання, для якого він був складений.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом в постановах від 28 січня 2021 року у справі № 753/6498/15-ц, від 30 листопада 2022 року у справі № 523/11247/19, також mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 500/6325/17, від 04 липня 2018 року у справі № 496/4271/16-а (К/9901/29090/18).
У постанові від 16 лютого 2022 року в справі № 742/710/19 Верховний Суд та в постановах від 13 червня 2018 року у справі № 500/6325/17, від 04 липня 2018 року у справі № 496/4271/16-а, від 01 липня 2020 року у справі № 522/23095/16-а, від 13 червня 2018 року в справі № 500/6325/17 Велика Палата Верховного Суду зазначили, що висновки та рішення служби у справах дітей є дорадчими документами та не тягнуть за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків у батьків щодо батьківських прав та визначення способів участі у вихованні дитини, оскільки такі висновки та рішення не порушують прав та обов`язків жодного з батьків. Правові наслідки для батьків виникають виключно в результаті прийняття рішення судом, в процесі якого і відбувається оцінка всіх доказів в сукупності, у тому числі і оспорюваних висновків та рішень органу опіки та піклування, які не мають наперед встановленої сили для суду, що розглядає спір про визначення місця проживання дитини.
Тому колегія суддів приходить до висновку, якщо ОСОБА_1 вважає, що оскаржуваний ним висновок складено з порушенням вимог закону та його прав, то він мав це доводити у межах справи № 607/7910/23, в якій такий висновок було надано. А також доводити ці обставини перед судом і ставити питання про постановлення окремої ухвали у порядку ст. 262 ЦПК України у відношенні осіб, які допустили порушення закону.
Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відмови у позові, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.
Відхиляючи апеляційну скаргу, колегія суддів звертає увагу скаржника на те, що приватно-правовий інструментарій (зокрема, ініціювання окремої справи) не повинен використовуватися учасниками для оцінки обставин, які становлять предмет доказування у іншому провадженні, з метою створення поза межами останнього передумов для визнання доказу, отриманого у такому провадженні, належним та допустимим. 
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 лютого 2024 року - залишити без змін, оскільки висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами матеріального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покласти на позивача в межах ним понесених.

Керуючись ст. ст. 35, 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 лютого 2024 року залишити без змін.
Судові витрати покласти на позивача в межах ним понесених.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 10 травня 2024 року.

Головуюча                                         Н.М. Храпак 
Судді:                                         Б.О. Гірського                 
                                       О.З.Костіва