Ухвала
 
21 червня 2024 року
м. Київ
 
справа № 638/13386/21
провадження № 61-4663ск24
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Харківського апеляційного суду від 22 лютого 2024 року у справі за позовом керівника Київської окружної прокуратури м. Харкова в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_1 про витребування майна та скасування державної реєстрації прав власності,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У серпні 2021 року керівникКиївської окружної прокуратури м. Харкова в інтересах держави в особі Харківської міської ради звернувся до суду з позовом про скасування державної реєстрації права власності та витребування у відповідачки майна. 
 
Позовна заява мотивована тим, що рішенням Господарського суду Харківської області від 10 серпня 2020 року у справі № 922/436/20 задоволено позов Харківської місцевої прокуратури № 2 до Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради, ФОП ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування п. 56 Додатку 1 до рішення 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова» від 20 вересня 2017 року № 757/17; визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлових будівель від 23 січня 2018 року №5540-В-С, укладений між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради та ФОП ОСОБА_3 . Під час розгляду справи в частині позовних вимог до ОСОБА_1 провадження закрито у зв`язку з пред`явленням вимоги до фізичної особи. Остання є власницею спірного майна на підставі договору купівлі-продажу № 1678 від 03 травня 2018 року, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та вчинила дії, спрямовані на зміну технічних характеристик спірного майна, у зв`язку з чим майно набуло нових індивідуальних ознак, а саме нежитлові приміщення цокольного поверху № ХХV, № ХХVIII, ХХХІ, XXVIII а в будинку літ. «А-5» за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 69,6 кв. м, змінено на нежитлові приміщення цокольного поверху № ХХV, № ХХVIII, XXVII Iа, ХХІХ, ХХХ, ХХХІ, загальною площею 75,9 кв. м. В подальшому ОСОБА_1 звернулася до державного реєстратора, який прийняв рішення від 20 липня 2021 року про реєстрацію за нею права власності на нежитлове приміщення цокольного поверху №ХХV, № XXХI загальною площею 43 кв. м та нежитлове приміщення цокольного поверху №ХХVIII, XXVIII а, ХХІХ, ХХХ загальною площею 36,3 кв. м, які розташовані в будинку літ. «А-5» за адресою: АДРЕСА_1 . Тобто, фактично відбувся розподіл майна з реєстрацією за відповідачем права власності вже на окремі приміщення, що свідчить про те, що ОСОБА_1 не є добросовісним набувачем спірного майна, адже вчиняє дії з метою ухилення від реституції (повернення) спірного майна.
 
Обґрунтовуючи право звернення до суду, прокурор зазначив, що Харківська міська територіальна громада як власник нерухомого майна комунальної форми власності делегує Харківській міській раді повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах. Здійснення міською радою права власності, зокрема розпорядження майном, не у спосіб та не у межах повноважень, передбачених законом, не може оцінюватись вираженням волі територіальної громади. Інтереси держави полягають в тому числі у захисті прав та свобод місцевого самоврядування, яке направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізується у визначеному законом порядку. Оскільки спірні будівлі вибули з комунальної власності на підставі рішення Харківської міської ради, яке в подальшому було скасовано (пункт 56 Додатку 1 рішення) у справі № 922/436/20 через його незаконність, воля територіальної громади на таке відчуження була відсутня. 
 
Посилаючись на частину першу статті 388 ЦК України, прокурор просив скасувати рішення про державну реєстрацію прав власності за ОСОБА_1 , оскільки наявність відповідного запису про зміну властивостей приміщення перешкоджає реалізувати Харківській міській територіальній громаді своє право на реєстрацію спірного нерухомого майна.
 
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 червня 2023 року у задоволенні позовних вимог прокурора відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:
ОСОБА_1 є добросовісним набувачем майна, яке на момент укладення договору купівлі - продажу з ОСОБА_3 вже вибуло з власності територіальної громади м. Харкова. Проте, оскільки спірне майно вибуло з володіння територіальної громади поза волею останньої, тому зазначене право підлягає захисту шляхом задоволення віндікаційного позову. Оскільки відповідачем та третьою особою - Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради заявлено про застосування строків позовної давності, суд встановивши, що початок перебігу позовної давності необхідно відраховувати з 23 січня 2018 року дійшов до висновку про те, що строк на подання позову з вимогою про захист порушеного права сплив відповідно 23 січня 2021 року. Позовну заяву у даній справі керівник Київської окружної прокуратури м. Харкова подав до суду 30 серпня 2021 року, тобто за межами строку позовної давності, тому у задоволені позову належить відмовити.
 
Постановою Харківського апеляційного суду від 22 лютого 2024 року апеляційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури задоволено частково. Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 червня 2023 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов керівника Київської окружної прокуратури м. Харкова в інтересах держави в особі Харківської міської ради задоволено частково. Витребувано у ОСОБА_1 на користь Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради нежитлові приміщення цокольного поверху № XXV, XXVIII, XXVIII a, XXVIIII, XXX, XXXI розташовані в будинку літ. «А-5» за адресою: АДРЕСА_1 . У задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:
спірні нежитлові приміщення вибули з власності Харківської територіальної громади поза її волею та порушене право комунальної власності, яке підлягає захисту. Тому наявні підстави для витребування вказаного майна у відповідача як у добросовісного набувача в порядку пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України. Судова колегія погодилась з висновком суду про те, що прокурором обрано належний спосіб захисту інтересів держави, які виражаються у захисті права територіальної громади на володіння комунальним майном, саме з підстав застосування статті 388 ЦПК України, оскільки право територіальної громади на володіння спірним майном вибуло поза її волею і підлягає захисту;
при скасуванні рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції не погодився з висновком суду про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, зазначивши при цьому, що про позивачку, як особу яка порушила право власності територіальної громади прокуратура могла довідатись лише після набуття ОСОБА_1 права власності на спірне нерухоме майно, що шляхом укладання 03 травня 2018 року договору купівлі-продажу з ОСОБА_3 . Таким чином, початок перебігу позовної давності необхідно відліковувати з 03 травня 2018 року, строк на подання позову з вимогою про захист порушеного права спливає відповідно 03 травня 2021. Позовну заяву у даній справі керівник Київської окружної прокуратури м. Харкова подав до суду 30 серпня 2021 року;
однак, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, було введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Строк карантину неодноразово продовжувався. Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» який набрав чинності , 02 квітня 2020 року розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22);
апеляційний суд зробив висновок про те, що ураховуючи, що з 12 березня 2020 року з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 257 ЦПК України, продовжуються на строк дії такого карантину, позовні вимоги заявлені прокурором у серпні 2021 року знаходяться в межах строку позовної давності. Таким чином, судом першої інстанції безпідставно відмовлено у задоволенні позовних вимог про витребування у відповідачки спірних нежитлових приміщень у зв`язку із застосуванням пропуску позовної давності;
судове рішення про витребування майна вже є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, тому задоволення вимог позивача про скасування рішень державних реєстраторів та скасування державної реєстрації права власності не призведе до поновлення прав позивача тобто є не ефективними.
 
28 березня 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Харківського апеляційного суду від 22 лютого 2024 року (повне судове рішення складено 27 лютого 2024 року).
 
Ухвалою Верховного Суду від 19 квітня 2024 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків, зокрема, вказати підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав), обґрунтувати неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права і надати уточнену касаційну скаргу та її копії відповідно до кількості учасників справи. В ухвалі Верховного Суду було вказано, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
 
Ухвалою Верховного Суду від 20 травня 2024 року продовжено ОСОБА_1 строк на усунення недоліків. 
 
У червні 2024 року на виконання ухвали Верховного Суду від 19 квітня 2024 року ОСОБА_1 подала уточнену касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції в частині задоволених позовних вимог про витребування майна та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
В уточненій касаційній скарзі ОСОБА_1 щодо підстав касаційного оскарження судового рішення посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку). При обґрунтуванні указаної підстави особа, яка подає касаційну скаргу, в тексті касаційної скарги посилається на ухвалу Верховного Суду від 21 липня 2022 року у справі № 127/2897/13-ц. Окрім цього, в уточненій касаційній скарзі, зазначається, що Верховний Суд в рамках справи № 908/2417/21 зазначив, що особа, яка заявляє клопотання про поновлення встановленого законом процесуального строку, повинна подати докази на підтвердження того, що пропуск такого строку дійсно пов`язаний з об`єктивно непереборними обставинами чи істотними перешкодами. Також у касаційній скарзі міститься посилання на пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України (суд не дослідив зібрані у справі докази).
 
Касаційна скарга підлягає поверненню з таких мотивів.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
 
Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (частина третя статті 411 ЦПК України).
 
Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, посилання у касаційній скарзі як на підставу, на якій подається касаційна скарга на підпункт перший частини третьої статті 411 ЦПК України (суд не дослідив зібрані у справі докази) має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на пункт 1, 2 або 3 частини другої статті 389 цього Кодексу як на підставу для касаційного оскарження судового рішення. 
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
 
Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).
 
Аналіз уточненої касаційної скарги свідчить, що її мотивувальна частина складається із викладення обставин справи і містить формальне посилання на неправильність та незаконність судового рішення і у ній відсутнє обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України (якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду). Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без обґрунтування випадків (випадку), передбачених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.Посилаючись у касаційній скарзі на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, ОСОБА_1 не зазначає постанову (постанови) Верховного Суду, в якій (яких) викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. 
 
Так, ухвала Верховного Суду від 21 липня 2022 року у справі № 127/2897/13-ц та судове рішення Верховного Суду у справі № 908/2417/21, на які міститься посилання в уточненій касаційній скарзі, не є постановами Верховного Суду, в яких викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах. Тому посилання на указані судові рішення не може бути підставою касаційного оскарження судового рішення.
 
Окрім цього, посилання в уточненій касаційній скарзі на те, що суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України) за відсутності обґрунтування підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України. 
 
Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без обґрунтування випадків (випадку), передбачених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження. 
 
Тому ОСОБА_1 не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга підлягає поверненню. 
 
Керуючись статтями 260, 389, 392, 393 ЦПК України, 
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Харківського апеляційного суду від 22 лютого 2024 року повернути.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                       В. І. Крат