КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                              
справа №367/3172/20                                               Головуючий у 1 інстанції: Шестопалова Я.В.

провадження №22-ц/824/6775/2024                                            Головуючий суддя: Олійник В.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
23 травня 2024 року                                                                                    м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:
Головуючого судді: Олійника В.І., 
суддів: Гаращенка Д.Р., Сушко Л.П.,
розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою  Української Тетяни Олександрівни , яка діє в інтересах Виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 11 грудня 2023 року у справі за позовом Виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області до ОСОБА_2 про повернення безпідставно набутих і збережених коштів,-
в с т а н о в и в :
 
У травні 2020 року Виконавчий комітет Ірпінської міської ради Київської області звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь Виконавчого комітету Ірпінської міської ради 101 916 грн безпідставно набутих коштів, що складаються з 82 042,46 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 18 344 грн 88 коп. податку на доходи фізичних осіб та 1 528 грн 74 коп. військового збору та судових витрат по справі.
Свої вимоги обгрунтовував тим, що повідомленням в.о. начальника УДКСУ у 
м. Ірпені Київської області Ж.С.Булаш про безспірне списання коштів з рахунка боржника 
№ 02-31/536 від 11.09.2017 року повідомила Виконавчий комітет Ірпінської міської ради про те, що 08.09.2017 року з реєстраційного рахунку Виконавчого комітету Ірпінської міської ради, відкритого в Управлінні ДКСУ у м. Ірпені Київської області, у відповідності з п.п.1 
п.34 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою КМУ від 03.08.2011 року №845, та на виконання виконавчого листа Ірпінського міського суду Київської області від 17.08.2017 року по справі № 367/6581/16-ц на користь ОСОБА_2 було списано 101 916 грн.
Даний виконавчий лист був виданий судом на виконання ухвали Апеляційного суду Київської області від 17.07.2017 року у справі №367/6581/16-ц.
Вказував, що 13.11.2019 року Верховний Суд ухвалив постанову про закриття провадження у справі №367/6581/16-ц за позовом ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Ірпінської міської ради про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Фактично стягнення з Виконавчого комітету Ірпінської міської ради на користь ОСОБА_2 101 916 грн відбулось на підставі рішення «суду, не встановленого законом», який не мав юрисдикції розглядати даний спір, та яким при розгляді справи до спірних правовідносин були неправильно застосовані норми матеріального права, у зв`язку з ігноруванням доречних та важливих аргументів відповідача, які були вирішальними у справі, тим самим право на справедливий судовий розгляд було порушено.
 
Отже, з розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 101 916 грн мав бути утриманий податок на доходи фізичних осіб у розмірі 18 344 грн 88 коп. та військовий збір у розмірі 1 528 грн 74 коп., а всього в сумі 19 873 грн 62 коп., які в силу вимог ЦПК України сплачуються Виконавчим комітетом Ірпінської міської ради, як податковим агентом. 
Тому вважають, що збереження відповідачем даних коштів є безпідставним, оскільки дані кошти були помилково перераховані останньому УДКСУ у м. Ірпені Київській області, вони не мали належати йому.
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 11 грудня 2023 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі  Української Т.О. , яка діє в інтересах Виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 
В обґрунтування скарги вказує, що судом не надано належну правову оцінку аргументам позивача. Практично вся мотивувальна частина даного рішення складається із обґрунтування судом неналежного способу захисту та вказівки на те, що належним способом захисту на даних правовідносинах є звернення із заявою про поворот виконання рішення.
Відповідно до п.30 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Обґрунтованість та законність є основними складовими правосудного рішення, а відсутність їх є підставою для скасування судового рішення.
Повідомленням про безспірне списання коштів з рахунка боржника № 02-31/536 від 11.09.2017 року в.о. начальника УДКСУ у м. Ірпені Київської області Ж.С. Булаш повідомила Виконавчий комітет Ірпінської міської ради про те, що 08.09.2017 року з реєстраційного рахунку Виконавчого комітету Ірпінської міської ради, відкритого в Управлінні ДКСУ у м. Ірпені Київської області, у відповідності з п.п.1 п.34 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою КМУ від 03.08.2011 року №845 та на виконання виконавчого листа Ірпінського міського суду Київської області від 17.08.2017 року в справі №367/6581/16-ц на користь ОСОБА_2 було стягнуто 101 916,00 грн. середнього заробітку. 
Даний виконавчий лист був виданий на виконання ухвали Апеляційного суду Київської області від 17.07.2017 року у справі №367/6581/16-ц, якою було встановлено, що в період від 02.07.2014 року до 09.10.2014 року повноваження позивача на посаді секретаря Ірпінської міської ради Київської області достроково припинені рішенням позачергової сесії Ірпінської міської ради від 27.06.2014 року, яке було предметом судового розгляду в адміністративних судах. 
13.11.2019 року Верховний Суд ухвалив постанову про закриття провадження у справі № 367/6581/16-ц за позовом ОСОБА_2 до виконавчого комітету Ірпінської міської ради про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. 
Приписами ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Організація та контроль раціонального виконання видаткової частини місцевого бюджету є пріоритетним обов`язком органу місцевого самоврядування.
Фактично стягнення з Виконавчого комітету Ірпінської міської ради на користь ОСОБА_2 101 916,00 грн. відбулось на підставі рішення «суду, не встановленого законом», який не мав юрисдикції розглядати даний спір. 
У правовому висновку Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі №6-2159цс15 зазначено, що згідно зі ст.4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. 
Частина 1 ст.9 ЦК України кореспондується зі статтею 4 КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема, до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. 
З огляду на неврегульованість трудовим законодавством відносин з приводу відшкодування майнової та моральної шкоди, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на ці відносини.
Вважає, що ухвалюючи рішення по даній справі без належного обґрунтування та надання оцінки всім аргументам сторін процесу, Ірпінський міський суд Київської області допустив порушення норм матеріального та процесуального законодавства.
Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.
Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Згідно з  ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України  суд апеляційної  інстанції переглядає  справу за  наявними в ній і  додатково поданими  доказами та  перевіряє законність  і обґрунтованість  рішення суду  першої інстанції  в межах доводів та  вимог апеляційної  скарги.  Суд апеляційної  інстанції досліджує  докази,  що стосуються  фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
За ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій  публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). 
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву. 
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц)
За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки у справі, що розглядається, грошові кошти в сумі 101 916 грн були набуті ОСОБА_2 на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасоване та зазначав, що належним способом захисту порушених прав є звернення Виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області до суду із заявою про поворот виконання рішення у порядку, передбаченому статтею 444 ЦПК України.
Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Встановлено, що 25 лютого 2014 року ОСОБА_2 на підставі рішення Ірпінської міської ради Київської області було обрано на посаду секретаря Ірпінської міської ради Київської області. У зв`язку з достроковим припиненням повноважень міським головою Скаржинським В.Д. на позивача було покладено також і виконання обов`язків міського голови міста Ірпеня.
06 листопада 2014 року Іріпнською міською радою Київської області було взято до відома заяву ОСОБА_2 про звільнення з посади секретаря Ірпінської міської ради Київської області за власним бажанням.
03 грудня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до Ірпінського міського голови Карплюка В.А. із депутатським зверненням (вх.№4077/01-12 від 03.12.2014 року) щодо надання довідки по заробітній платі за період роботи на посаді секретаря Ірпінської міської ради Київської області.
На депутатське звернення позивача було надано відповідь (лист №01-12/3702 від 15.12.2014 року) разом з довідкою про зарплату.
Також, 03 грудня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до Ірпінського міського голови Карплюка В.А. з депутатським зверненням (вх.№4076/01-12 від 03.12.2014 року) щодо проведення з ним повного розрахунку за період роботи на посаді секретаря Ірпінської міської ради Київської області, так як від 02 липня 2014 року до 02 жовтня 2014 року йому не виплачували заробітної плати.
На депутатське звернення ОСОБА_2 було надано відповідь (лист №01-12/3701 від 15.12.2014 року) за підписом першого заступника міського голови Головкевича М.М. , згідно якої відповідно до даних бухгалтерського обліку повний розрахунок нібито з позивачем проведено.
ОСОБА_2 звернувся до Ірпінського міського суду Київської області в порядку адміністративного судочинства з позовною заявою про стягнення не нарахованої та не виплаченої заробітної плати в розмірі 22 882,91 грн.  
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 01 липня 2015 року у справі №367/4009/15 було закрито провадження у справі.
Київський апеляційний адміністративний суд своєю ухвалою у справі №367/4009/15 від 16.07.2015 року залишив ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 01 липня 2015 року без змін.
ОСОБА_2 звернувся до Ірпінського міського суду Київської області в порядку цивільного судочинства з позовною заявою про стягнення не нарахованої та не виплаченої заробітної плати в розмірі 22 882,91 грн. 
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області №367/4099/15-ц від 27.10.2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області задоволено в повному обсязі. Стягнуто з Виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області на користь ОСОБА_2 не нараховану та не виплачену заробітну плату в розмірі 22 882,91 грн за період ві 02.07.2014 року до 02.10.2014 року.
Рішенням Апеляційного суду Київської області своєю ухвалою у справі №367/4099/15-ц від 21.01.2016 року рішення Ірпінського міського суду Київської області від 27 жовтня 2015 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким в позові відмовлено повністю.
Постановою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй ухвалі №367/4099/15 від 06 липня 2016 року рішення апеляційного суду Київської області від 21 січня 2016 року скасовано, а рішення Ірпінського міського суду Київської області від 27 жовтня 2015 року залишено в силі.
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від №367/6581/16 від 05.04.2017 року позов ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області про стягнення компенсації за невчасний розрахунок при звільненні задоволено частково. Стягнути з Виконавчого комітету Ірпінської міської ради (08200, Київська область, м. Ірпінь, вул. Т. Шевченка, 2-а, код ЄДРПОУ 05408846) на користь ОСОБА_2 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період від 07.11.2014 до 19.08.2016 року у сумі 101916,00 гривень. Повернуто позивачу суму сплаченого судового збору у розмірі 1019,16 гривень, які сплачені по квитанції 
№ 0.0.607016784.1 від 26 серпня 2016 року. Стягнуто з Виконавчого комітету Ірпінської міської ради (08200, Київська область, м. Ірпінь, вул. Т. Шевченка, 2-а, код ЄДРПОУ 05408846) на користь держави судовий збір у сумі 1019,16 гривень. В інший частині позов залишено без задоволення. Зустрічний позов Виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області до ОСОБА_2 про стягнення суми в розмірі 22882,91 гривень залишено без задоволення.
Ухвалою Апеляційного суду Київської області №367/6581/16 від 17.07.2017 року апеляційну скаргу Виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області відхилено, а Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 05 квітня 2017 року у вказаній справі залишено без змін.
Постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13.11.2019 року у справі №367/6581/16 рішення Ірпінського міського суду Київської області від 05 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 17 липня 2017 року в частині позовних вимог ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасовано та провадження в справі №367/6581/16-ц у частині позовних вимог ОСОБА_2 до виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні закрито.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу повернення коштів у розмірі 101 916,00 грн, які, за аргументами позивача, є безпідставно отриманими, та були сплачені позивачем відповідачу на виконання судового рішення про стягнення компенсації за невчасний розрахунок при звільненні, яке в подальшому булоскасовано.
Надаючи оцінку правовідносинам, що виникнули між сторонам правовідносинам, суд вірно виходив з наступного.
Згідно статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18.
Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору.
Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15 та від 03 червня 2016 року у справі № 6-100цс15.
Із матеріалів справи відомо, що спірна сума 101 916 грн була виплачена на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасоване.
Кондикційний позов (позов про повернення безпідставно набутого майна) урегульовано нормами матеріального права, а поворот виконання рішення - процесуального права. За змістом кондикційний позов та поворот виконання рішення подібні, проте не є тотожними та регулюються різними нормами права.
Поворот виконання рішення - це процесуальна форма захисту прав боржника. Він можливий лише після набрання судовим рішенням законної сили. Його суть - у поверненні стягувачем боржнику всього отриманого за скасованим рішенням.
У Рішенні Конституційного Суду України від 02 листопада 2011 року №13-рп/2011 у справі за конституційним зверненням військової частини щодо офіційного тлумачення положення пункту 28 частини першої статті 293 ЦПК України у взаємозв`язку з положеннями пунктів 2, 8 частини третьої статті 129 року Конституції України вказано, що поворот виконання рішення - це цивільна процесуальна гарантія захисту майнових прав особи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням. Інститут повороту виконання рішення спрямований на поновлення прав особи, порушених виконанням скасованого (зміненого) рішення, та є способом захисту цих прав у разі отримання стягувачем за виконаним та у подальшому скасованим (зміненим) судовим рішенням неналежного, безпідставно стягненого майна (або виконаних дій), оскільки правова підстава для набуття майна (виконання дій) відпала.
Відповідно до частин першої, другої статті 444 ЦПК України суд апеляційної чи касаційної інстанції, приймаючи постанову, вирішує питання про поворот виконання, якщо, скасувавши рішення (визнавши його нечинним), він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі. Якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернуто на новий розгляд, суд, ухвалюючи рішення, вирішує питання про поворот виконання, якщо під час нового розгляду справи він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) або задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.
За частиною дев`ятою статті 444 ЦПК України, якщо питання про поворот виконання рішення не було вирішено судом відповідно до частин першої - третьої цієї статті, заява відповідача про поворот виконання рішення розглядається судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Статтею 445 ЦПК України передбачені особливості повороту виконання в окремих категоріях справ. Зокрема, у справах про стягнення аліментів, а також у справах про стягнення заробітної плати чи інших виплат, що випливають з трудових правовідносин, поворот виконання не допускається незалежно від того, у якому порядку ухвалено рішення, за винятком випадків, коли рішення було обґрунтоване на підроблених документах або на завідомо неправдивих відомостях позивача.
Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах, вирішуються судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, якщо інше не визначено цим розділом (частина перша статті 446 ЦПК України).
Отже, поворот виконання рішення, якщо цього вимагає відповідач, можливий у будь-якому випадку, незалежно від того, в якому порядку (апеляційному, касаційному чи за нововиявленими обставинами) скасовано судове рішення.
У справі, що розглядається, відповідач отримав грошові кошти за рішенням суду.
Поворот виконання рішення полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням.
Тому суди на забезпечення такої гарантії відновлення прав учасників процесу, як поворот виконання рішення мають задовольняти відповідні заяви та повертати відповідачеві стягнені кошти за скасованим судовим рішенням у разі відсутності обмежень, встановлених законом.
Подібні висновки зроблені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 червня 2019 року у справі №336/9595/14 (провадження №61-14640сво18), у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі №569/15646/16-ц (провадження №14-375цс19) та постанові Верховного Суду у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 травня 2022 року у справі № 405/3788/19 (провадження № 61-826св22).
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Верховного суду від 22 березня 2023 року у справі № 592/12956/21, Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі 
№ 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).
З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, з яким погоджуєжться і апеляційний суд, що, оскільки у справі, що розглядається, грошові кошти в сумі 101 916 грн були набуті ОСОБА_2 на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасоване, то суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушених прав є звернення Виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області до суду із заявою про поворот виконання рішення у порядку, передбаченому статтею 444 ЦПК України, а тому у задоволенні позову про стягнення безпідставно набутих коштів у порядку статті 1212 ЦК України слід відмовити.
Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.  
Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.
Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в  рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.  
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін. 
 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу Української Тетяни Олександрівни , яка діє в інтересах Виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області залишити без задоволення.
Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 11 грудня 2023 року у справі залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий:                                     

Судді: