ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 травня 2024 року
м. Хмельницький

Справа № 686/12158/23
Провадження № 22-ц/4820/961/24

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії
суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Талалай О.І., Янчук Т.О.,
       секретар        судового засідання        Шевчук Ю.Г.
       з участю        представниці відповідачів         ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом  ОСОБА_2 до Пенсійного Фонду України, Головного управління Пенсійного Фонду України в Хмельницькій області про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 4 березня 2024 року про закриття провадження у справі,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Хмельницькій області (далі – Управління Фонду соціального страхування), Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.
ОСОБА_2 зазначила, що з 1 серпня 2017 року вона працювала в Управлінні Фонду соціального страхування на різних посадах, а з 2 січня 2023 року – обіймала посаду начальника відділу аналізу та контролю за використанням роботодавцями коштів Фонду. Наказом від 12 квітня 2023 року №75-к позивачку звільнено з роботи з 18 квітня 2023 року на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників. Це звільнення є незаконним, оскільки відповідач не попередив її про наступне вивільнення за два місяці та не запропонував їй іншу роботу в установі. Крім того, вона як членкиня профспілкового комітету установи була звільнена без попередньої згоди відповідних профспілкових органів. Незаконне звільнення позивачки призвело до її вимушеного прогулу та моральних страждань.
За таких обставин ОСОБА_2 просила суд:
скасувати наказ Управління Фонду соціального страхування від 12 квітня 2023 року №75-к про її звільнення;
поновити її на посаді начальника відділу аналізу та контролю за використанням роботодавцями коштів Фонду Управління Фонду соціального страхування;
стягнути з Управління Фонду соціального страхування на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення та на день ухвалення судом рішення з розрахунку 813 грн 49 коп. на день із утриманням з цієї суми установлених законодавством податків і зборів;
стягнути з Управління Фонду соціального страхування на свою користь 100 000 грн моральної шкоди.

Процесуальні дії суду першої інстанції

Суд ухвалою від 18 вересня 2023 року в порядку процесуального правонаступництва залучив до участі у справі як відповідача Пенсійний фонд України заміть припиненого Управління Фонду соціального страхування.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 4 березня 2024 року закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_2 , повернуто ОСОБА_2 2 148 грн судового збору та зобов`язано Головне управління Казначейства в Хмельницькій області повернути ОСОБА_2 2 148 грн судового збору.
Суд керувався тим, що з 1 січня 2023 року відбулося публічне правонаступництво, тобто перехід прав та обов`язків від Управління Фонду соціального страхування до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області. Оскільки в заявленому позові позивачка по суті претендує на зайняття посади державної служби, то за предметом спору та можливими правовими наслідками цей спір існує у сфері публічно-правових відносин, а відтак він підлягає вирішенню за правилами адміністративного судочинства.

Короткий зміст і узагальнені доводи апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати ухвалу суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що на час звільнення ОСОБА_2 працювала на посаді начальника відділу аналізу та контролю за використанням роботодавцями коштів Фонду Управління Фонду соціального страхування, яка не відноситься до категорії посад державної служби. ОСОБА_2 не була державним службовцем і не складала присягу державного службовця, їй не присвоювався ранг державного службовця, а займана нею посада не пов`язана з діяльністю на державних політичних посадах, професійною діяльністю суддів, прокурорів, військовою службою, альтернативною (невійськовою) службою, дипломатичною службою, іншою державною службою, службою в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування. Видача наказу про звільнення ОСОБА_2 не було реалізацією уповноваженими особами Управління Фонду соціального страхування публічно-правових управлінських функцій і не було спрямовано на задоволення публічного інтересу, а є суто трудовими відносинами працівника та роботодавця. При цьому питання реорганізації Фонду соціального страхування України, його управлінь, подальшого приєднання до Пенсійного фонду України, який є центральним органом виконавчої влади, не може впливати на правову природу правовідносин, щодо її перебування на посаді та звільнення з Управління Фонду соціального страхування і не може розглядатись як перебування на публічній службі. Спір між сторонами підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства, відтак підстави для закриття провадження у справі відсутні.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У своїх відзивах на апеляційну скаргу Пенсійний фонд України та Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області просять залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції – без змін, указуючи на її законність та обґрунтованість.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Статтею 263 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.
Заслухавши учасницю судового процесу тоа дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Суд першої інстанції не застосував норми статті 1 Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VІІI «Про державну службу» (далі – Закон №889-VІІI), статей 2, 232 Кодексу Законів про працю України (далі – КЗпП України) та не дотримався приписів статей 2, 19 ЦПК України, статей 4, 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України).
У зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права оскаржувану ухвалу слід скасувати з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

З 1 серпня 2017 року ОСОБА_2 працювала в Управлінні Фонду соціального страхування на різних посадах, а з 2 січня 2023 року – обіймала посаду начальника відділу аналізу та контролю за використанням роботодавцями коштів Фонду.
1 січня 2023 року набрав чинності Закон України від 21 вересня 2022 року №2620-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», яким вирішено припинити Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 1 січня 2023 року.
Наказом Управління Фонду соціального страхування від 12 квітня 2023 року №75-к ОСОБА_2 звільнено із займаної осади з 18 квітня 2023 року на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
За змістом статті 2 КЗпП України працівники мають право на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством.
В силу пункту 2 частини першої статті 232 КЗпП України безпосередньо в місцевих загальних судах розглядаються трудові спори, зокрема, за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи.
Статтею 4 КАС України унормовано, що публічно-правовий спір – спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи (пункт 2 частини першої); суб`єкт владних повноважень – орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої); публічна служба – діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 17 частини першої).
Згідно з частиною першою статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (пункт 1); спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби (пункт 2).
Із положень статті 1 Закону №889-VІІI слідує, що державна служба – це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; управління персоналом державних органів; реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством. Державний службовець – це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі – Конвенція) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Європейська комісія з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Leo Zand v. Austria» вказала, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів ». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.
Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що при прийнятті процесуальних рішень і застосуванні будь-яких процесуальних норм суд має керуватись у першу чергу основним завданням цивільного судочинства, яким є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту прав та інтересів особи.
У порядку цивільного судочинства розглядаються спори, які виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких віднесений до компетенції судів інших юрисдикцій.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів в будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, такий суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких, зазвичай, хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення процесуальні закони не віднесли до юрисдикції інших судів. Участь у такому спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим і відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Однією з категорій цивільних справ є справи з вирішення трудових спорів, у тому числі спорів між працівником і роботодавцем про поновлення на роботі та оплату за час вимушеного прогулу.
Водночас трудові спори можуть бути розглянуті й у порядку адміністративного судочинства.
Юрисдикція адміністративних судів поширюється на трудові спори, що пов`язані з прийняттям громадян на публічну службу, її проходженням, звільненням з неї. При цьому, спір виникає між працівником як фізичною особою та роботодавцем як суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності при здійсненні ним владних управлінських функцій.
Державна служба є різновидом служби публічної. Тому спори з приводу прийняття, проходження та звільнення з державної служби належать до юрисдикції адміністративних судів.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2020 року у справі №693/1140/16-ц зазначила, що спори з приводу прийняття громадянина на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби охоплюють весь спектр спорів, що виникають у відносинах публічної служби. Водночас до цієї категорії не належать трудові спори: а) керівників та інших працівників державних і комунальних підприємств, установ та організацій; б) працівників, які працюють за трудовим договором у державних органах і органах місцевого самоврядування; в) працівників бюджетних установ.
На час звільнення ОСОБА_2 працювала на посаді начальника відділу аналізу та контролю за використанням роботодавцями коштів Фонду Управління Фонду соціального страхування, яка не віднесена до посад державної служби.
ОСОБА_2 оскаржує дії Управління Фонду соціального страхування щодо її звільнення, які не пов`язані з реалізацією публічної влади, тобто такі правовідносини виявляють рівність сторін трудового договору та не мають ознак публічно-правових відносин у розумінні статті 19 КАС України. При цьому ОСОБА_2 просить поновити її на раніше займаній посаді, а не на посаді публічної служби.
Отже, за своїм змістом і характером цей спір є спором про право та підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства, а правовідносини, які виникли між сторонами, є трудовими.
Участь у справі правонаступника Управління Фонду соціального страхування – Пенсійного Фонду України, який є суб`єктом владних повноважень, а також посилання ОСОБА_2 на можливість її працевлаштування останнім не змінює правову природу спірних правовідносин і не визначає спір як публічно-правовий.
Суд першої інстанції не врахував характер спірних правовідносин і порядок їх регулювання, внаслідок чого його висновок про віднесення спору до адміністративної юрисдикції та закриття провадження у справі не ґрунтується на нормах чинного законодавства.
При цьому суд першої інстанції безпідставно послався на правовий висновок, висловлений Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2023 року (справа №442/3240/23-ц), оскільки в указаній справі та справі, яка переглядається судом апеляційної інстанції, встановлені різні обставини.
Зокрема, за обставинами справи, в якій Верховний Суд висловив правову позицію про належність спору до адміністративної юрисдикції позивачка просила суд поновити її на посаді, аналогічній або рівнозначній тій, з якої її було звільнено, тобто на державній службі. Водночас у справі, яка переглядається апеляційним судом, позивачка не претендує на зайняття посади державної служби.

3.        Висновки суду апеляційної інстанції

Ухвала суду першої інстанції не відповідає вимогам закону та перешкоджає подальшому провадженню у справі, тому в силу частини першої статті 379 ЦПК України вона підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Щодо судових витрат

Відповідно до статті 141 ЦПК України питання щодо понесених ОСОБА_2 витрат із сплати судового збору за подання апеляційної скарги (605 грн 60 коп.) має бути вирішено судом першої інстанції при ухваленні судового рішення по суті спору (пункт 37 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»).

Керуючись статтями 374, 379, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 задовольнити.
Ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 4 березня 2024 року про закриття провадження у справі скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Повне судове рішення складено 10 травня 2024 року.

Судді:        О.І. Ярмолюк

               О.І. Талалай

               Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції – Павловська А.А.        
Доповідач – Ярмолюк О.І.                                                        Категорія 54