УХВАЛА
16 травня 2024 року
м. Київ
 
справа № 202/8272/19
провадження № 61-6301ск24
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Шиповича В. В. (суддя - доповідач), Сакари Н. Ю., Синельникова Є. В., 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня 2021 року тапостанову Дніпровського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року у цивільній справі за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , товариства з обмеженою відповідальністю «В ПЛЮС», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ковальова Євгенія Євгеніївна, про визнання недійсними правочинів, скасування записів про державну реєстрацію права власності, визнання права комунальної власності,
ВСТАНОВИВ:
У грудні 2019 року Дніпровська міська рада звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , товариства з обмеженою відповідальністю «В ПЛЮС» (далі - ТОВ «В ПЛЮС»), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ковальова Є. Є., про визнання недійсними правочинів, скасування записів про державну реєстрацію права власності, визнання права комунальної власності.
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня 2021 року позов задоволено частково. 
Визнано недійсним договір іпотеки № 936 від 05 грудня 2017 року, укладений між ТОВ «В ПЛЮС» та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ковальовою Є. Є.
Скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно наступні записи про державну реєстрацію прав власності, обтяжень, іпотеку, внесені приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ковальовою Є. Є.: запис про право власності № 25728737 від 16 квітня 
2018 року; запис про право власності № 25728697 від 16 квітня 2018 року; запис про державну реєстрацію іпотеки № 23753314 від 05 грудня 2017 року; запис про державну реєстрацію обтяжень № 23752820 від 05 грудня 2017 року; запис про право власності № 25729039 від 16 квітня 2018 року; запис про право власності № 25729022 від 16 квітня 2018 року; запис про державну реєстрацію іпотеки № 23753477 від 05 грудня 2017 року; запис про державну реєстрацію іпотеки № 23752936 від 05 грудня 2017 року.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Додатковим рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2021 року стягнуто із ОСОБА_2 на користь Дніпровської міської ради судовий збір в сумі 1 280,67 грн, стягнуто із ОСОБА_1 на користь Дніпровської міської ради судовий збір в сумі 1 280,67 грн, стягнуто із ТОВ «В ПЛЮС» на користь Дніпровської міської ради судовий збір в сумі 1 280,67 грн.
Не погодившись із рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня 2021 року в частині відмови у задоволенні вимог про визнання права комунальної власності на нерухоме майно, Дніпровська міська рада подала апеляційну скаргу.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року апеляційну скаргу Дніпровської міської ради залишено без задоволення, а рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня 2021 року в оскарженій частині залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 28 лютого 2024 року касаційну скаргу Дніпровської міської ради задоволено частково, рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року в частині позовних вимог до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визнання права комунальної власності скасовано, а справу № 202/8272/19 в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
25 квітня 2024 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на рішення Індустріального районного суду 
м. Дніпропетровська від 17 серпня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати, а справу направити на новий розгляд.
Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
Касаційне провадження не може бути відкрите з таких підстав.
Згідно із пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Відповідно до статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.
Відповідно до частини третьої статті 394 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на касаційне оскарження суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у разі, якщо касаційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання касаційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на касаційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.
Касаційну скаргу на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня 2021 року тапостанову Дніпровського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року ОСОБА_1 подано 25 квітня 2024 року, тобто після спливу більше року з дня складення повного тексту оскарженої постанови апеляційного суду.
Безпосередньо в касаційній скарзі викладено клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, яке мотивоване тим, що копію постанови Дніпровського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року ОСОБА_1   отримала 26 березня 2024 року. 
Вважає, що сукупність обставин непереборної сили, а саме запровадження воєнного стану та обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, є винятковими обставинами, передбаченими пунктом 2 частини третьої статті 394 ЦПК України, які підтверджують неможливість подання в передбачений законом строк касаційної скарги та є підставою для поновлення строку на касаційне оскарження.
Втім, наведені ОСОБА_1 доводи не свідчать про наявність підстав, передбачених частиною третьою статті 394 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження за скаргою, поданою після спливу одного року з дня складення повного тексту оскарженого судового рішення.
Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) щодо справедливого судового розгляду.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини 
(далі - ЄСПЛ) вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (справа «Олександр Шевченко проти України» рішення від 26 квітня 2007 року, справа «Трух проти України» рішення 
від 14 жовтня 2003 року).
У рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» ЄСПЛ зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
У рішенні від 29 жовтня 2015 року у справі «Устименко проти України» ЄСПЛ визначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.
ЄСПЛ у рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» зазначив, що суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип остаточності судового рішення.
Питання поновлення строку на оскарження судових рішень у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. 
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не може бути достатньою підставою для поновлення строку на касаційне оскарження, адже такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану і унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом встановленого законом строку.
Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 10 листопада 2022 року у справі № 990/115/22 (провадження 
№ 11-107заі22), та у постановах Верховного Суду від 07 грудня 2021 року у справі № 756/10191/20 (провадження № 61-10617св21), від 05 вересня 2022 року у справі № 697/2360/21 (провадження № 61-4902св22), 
від 14 вересня 2022 року у справі № 200/21749/17 (провадження 
№ 61-4826св22).
ОСОБА_1 не довела наявності обставин, які унеможливлювали подання касаційної на судові рішення через запровадження воєнного стану.
Крім того Кабінет Міністрів України постановою від 27 червня 2023 року 
№ 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» припинив дію карантину із 30 червня 2023 року.
ОСОБА_1 подала касаційну скаргу більш ніж через два роки з дня ухвалення постанови Дніпровського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року, до якої забезпечено надання загального доступу в Єдиному державному реєстрі судових рішень 16 грудня 2021 року, та не довела обставин, які б підтверджували наявність випадків, передбачених пунктами 1, 2 частини третьої статті 394 ЦПК України. 
За таких обставин поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення, яке було ухвалено у 2021 році, буде суперечити принципу правової визначеності, основним елементом якого є принцип остаточності судового рішення.
За таких обставин, оскільки на момент подання ОСОБА_1 касаційної скарги у квітні 2024 року пройшло понад 2 роки з дня складення повного текступостанови Дніпровського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року, наявність обставин, передбачених пунктами 1, 2 частини третьої статті 394 ЦПК України, ОСОБА_1 не доведено та судом не встановлено, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Також колегія суддів звертає увагу, що рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня 2021 року в частині задоволених позовних вимог взагалі не було предметом апеляційного перегляду, а постанова Дніпровського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року втратила чинність після її скасування Верховним Судом.
Керуючись статтями388, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року у справі № 202/8272/19.
Копію ухвали разом із доданими до скарги документами направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                    В. В. Шипович
      Н. Ю. Сакара
      Є. В. Синельников