ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3677/24 Справа № 212/10318/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Козлов Д.О. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста  О. І.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2024 року                                                                 м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді                Корчистої О.І.
суддів:                         Агєєва О.В., Остапенко В.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , 
на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 січня 2024 року,
встановив:

У грудні 2023 року Акціонерне товариство «Криворізька теплоцентраль» (далі по тексту АТ «Криворізька теплоцентраль») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за послугу з централізованого опалення.
Позов обґрунтований тим, що за специфікою своєї виробничої діяльності позивач здійснює постачання теплової енергії для потреб опалення і гарячого водопостачання населенню, яке зобов`язане здійснювати оплату за отримані послуги відповідно до встановлених тарифів. 
Позивач є постачальником теплової енергії за адресою: АДРЕСА_1 . 
Внаслідок неналежного виконання відповідачами своїх зобов`язань по оплаті за отриману послугу за адресою відповідачів у період з 01 грудня 2015 року по 30 вересня 2023 року утворилась заборгованість в розмірі 35 114,79 гривень. 
Внаслідок порушення вимог чинного законодавства, відповідачам нараховані інфляційні втрати та 3% річних за період до набрання чинності Постановою КМУ від 05 березня 2022 року № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану», а також заборгованість по оплаті за абонентське обслуговування.
У зв`язку з викладеним, просило стягнути у солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь АТ «Криворізька теплоцентраль» заборгованість за надані послуги з постачання теплової енергії за період з 01 грудня 2015 року по 30 вересня 2023 року у розмірі основного боргу 35 114,79 гривень, інфляційні втрати – 3 238,08 гривень, 3% річних – 1 704,59 гривень, плату за абонентське обслуговування – 165,54 гривень, всього 40 223 гривень, та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 684 гривень.
Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 січня 2024 року позовні вимоги АТ «Криворізька теплоцентраль» задоволені частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ «Криворізька теплоцентраль» заборгованість за користування тепловою енергією в розмірі 31 450,05 гривень, за абонентське обслуговування в розмірі 165,54 гривень, 3% річних в розмірі 1704,59 гривень, інфляційні втрати в розмірі 3238,08 гривень, загалом 36 558,26 гривень. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ «Криворізька теплоцентраль» витрати з оплати судового збору в сумі 2 439,46 гривень. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 січня 2024 року скасувати та ухвали нове рішення, яким позовні вимоги АТ «Криворізька теплоцентраль» залишити без задоволення, застосувати строки позовної давності. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що, відповідно вимог ст. 257 ЦК України, встановлена загальна позовна давність тривалістю у три роки. Позивач звернувся з позовом до суду лише 13 грудня 2023 року. Вказане судом першої інстанції не було прийнято до уваги. Вважає, що у зв`язку з цим, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. 
Також посилається, що між позивачем та відповідачами Договір на постачання теплової енергії не укладався. Згідно чинного законодавства послуги надаються споживачам згідно з Договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення. Тому у зв`язку з відсутністю Договору будь-які правовідносини між позивачем та відповідачем, на думку заявника, відсутні. 
Крім того, зазначає, що висновком МСЕК від 20 листопада 2023 року їй було встановлено 1 групу інвалідності за загальним захворюванням безстроково, що підтверджується довідкою МСЕК серії 12 ААГ № 555331 від 27 листопада 2023 року. Відповідно п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» вона звільнена від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. Натомість, судом першої інстанції з неї стягнуто судовий збір на користь позивача. 
У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Криворізька теплоцентраль», посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги, просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 січня 2024 року залишити без змін. 
Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню за наступних підстав.
Згідно ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підстав повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.
З матеріалів справи вбачається, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває на обслуговуванні у АТ «Криворізька теплоцентраль», відкритий особовий рахунок на послуги постачання теплової енергії.
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав від 13 грудня 2023 року власником квартири по АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 19 березня 2019 року, реєстр № 1-378, опалювальна площа якої за розшифруванням нарахування позивача становить 43,08 кв. м.
Згідно розрахунку заборгованості АТ «Криворізька теплоцентраль» заборгованість споживачів з наданої останнім теплової енергії та гарячого водопостачання по АДРЕСА_1 за період з 01 грудня 2015 року по 30 вересня 2023 року становить 35 114,79 гривень, за період з 01 листопада 2021 року по 30 вересня 2023 року за абонентське обслуговування 165,54 гривень.
Згідно розрахунку інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу, який надано позивачем, сума даних втрат та відсотків склали відповідно 3 238,08 гривень та 1 704,59 гривень. 
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що, набувши право власності на квартиру, відповідач ОСОБА_2 також набула обов`язок спадкодавця з виплати боргів по утриманню такого житла, що утворились за життя спадкодавця за надану теплову енергію. Не встановивши доказів переривання строку позовної давності за вказаним спором та прийнявши до уваги, що позивач звернувся до суду з позовом до відповідача 13 грудня 2023 року, тобто поза межами строку позовної давності щодо вимог за період з 01 грудня 2015 року по 01 квітня 2017 року, врахувавши положення Закону України від 30 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням корона вірусної хвороби (COVID-19) та п. 19 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України (в редакції з 17 березня 2022 року) щодо продовження строків позовної давності на строк дії карантину та на строк дії воєнного, надзвичайного стану, суд першої інстанції дійшов висновку, що для позовних вимог за період з 02 квітня 2017 року по 30 вересня 2023 року строки загальної позовної давності не спливли, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення вимог позивача за період з квітня 2017 року по вересень 2023 року в сумі 31 450,05 гривень. Також, суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача про стягнення інфляційних втрат позивача та 3% річних відповідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, які визначені позивачем в межах строку позовної давності до березня 2022 року та стягнув з ОСОБА_2 на користь позивача витрати по сплаті судового збору . 
Апеляційний суд не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне. 
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно ст.  13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції Закону № 1875-IV від 24 червня 2004 року, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо - та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).
Відповідно ст. 322 Цивільного кодексу України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Утримання майна власників квартир (будинку та прибудинкової території) здійснюється ними шляхом оплати всіх витрат по утриманню експлуатуючій організації.
Згідно ст. 68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.
Відповідно ст. 67 ЖК України, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.
Відповідно ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції Закону № 1875-IV від 24. Червня 2004 року, споживачем комунальних послуг є фізична особа, яка отримує житлово-комунальну послугу.
Отже, відповідно до зазначеної норми та за змістом Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції Закону № 1875-IV від 24 червня 2004 року, проживаючі та/або зареєстровані у квартирі споживачі комунальних послуг та власники зобов`язані вносити плату за їх використання.
01 травня 2019 року вступив в дію Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII, який разом з Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 регулюють основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також права та обов`язки зазначених учасників відносин.
Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги, в тому числі з постачання теплової енергії.
Індивідуальний споживач – фізична або юридична особа, яка є власником(співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги (п. 6 ч. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII).
Пунктами 2, 5 ч. 2 ст. 7 вказаного Закону встановлено, що індивідуальний споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом, оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Відповідно ч. 3 ст. 9 Закону Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 9листопада 2017року №2189-VIII передбачено, що дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.
Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі, які зареєстровані у житлі споживача мають зобов`язання оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.
В даному випадку між позивачем та відповідачем склалися фактичні договірні відносини, за якими до житла, яке належить відповідачу надавалися житлово-комунальні послуги з постачання теплової енергії, що відповідачем не заперечується.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 є власником квартири по АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 19 березня 2019 року, а тому зобов`язана нести витрати по її утриманню.
Правильність нарахування суми боргу підтверджується особовим рахунком, яким підтверджено розмір заборгованості. Вказаний розрахунок відповідачем не спростовано. 
Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем ОСОБА_2 було заявлено про застосування строків позовної давності. 
Врахувавши положення Закону України від 30 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням корона вірусної хвороби (COVID-19) та п. 19 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України (в редакції з 17 березня 2022 року) щодо продовження строків позовної давності на строк дії карантину та на строк дії воєнного, надзвичайного стану, суд першої інстанції дійшов висновку, що для позовних вимог за період з 02 квітня 2017 року по 30 вересня 2023 року строки загальної позовної давності не спливли суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення вимог позивача за період з квітня 2017 року по вересень 2023 року в сумі 31 450,05 гривень.
В апеляційній скарзі відповідачем повторно порушено питання про застосування строків позовної давності з посиланням на помилковість висновків суду першої інстанції в цій частині. 
З приводу доводів апеляційної скарги в цій частині апеляційний суд зазначає наступне. 
Частина 4 статті 267 ЦК України визначає, що поза межами позовної давності вимоги задовольнятися не можуть, і сплив цього строку є підставою для відмови у позові.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України).
Відповідно ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).
Частиною 1ст. 32 Закону «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що плата за послуги нараховується щомісячно.
Пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (із змінами), передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено іншого строку.
А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення щомісячного платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, оскільки позивачем не надано доказів погодження між сторонами іншого строку.
Позивач звернувся до суду з позовом 13 грудня 2023 року (а.с. 1), тобто після спливу позовної давності щодо щомісячних платежів до 13 грудня 2020 року.
Разом з тим, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався та діяв й на час ухвалення оскаржуваного рішення суду.
Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.
Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (ч. 2 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).
02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Тобто, строк позовної давності, в силу пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, продовжено на строк дії карантину.
У постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі 679/1136/21 зазначено, що: «У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)».
Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681,728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню і у тому випадку, коли тривалість строку позовної давності, визначена законом.
За таких обставин, законом передбачено продовження позовної давності щодо вимог за якими перебіг позовної давності не закінчився станом на 02 квітня 2020 року.
Крім того, відповідно п. 19 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України в редакції Закону України № 3450-ІХ» Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» від 08 листопада 2023 року, який набув чинності 20 січня 2024 року у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 в України введено воєнний стан з 5.30 годин 24 лютого 2022 року, який триває до теперішнього часу. 
Оскільки, перебіг строку трирічної позовної давності щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги за період до 13 грудня 2020 року закінчився станом на 02 квітня 2020 року, тому ці строки не продовжуються на строк дії карантину та на час введеного в Україні воєнного стану. 
На підставі зазначеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог АТ «Криворізька теплоцентраль» в межах строку позовної давності, тому колегія суддів апеляційного не може погодитися з доводами апеляційної скарги відповідача щодо неправильного застосування норм матеріального права в цій частині. 
З урахуванням зазначеного, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог в межах строку позовної давності, оскільки судом надано належну оцінку наданим сторонами спору доказам, а також доводам позивача та відповідача щодо предмету спору.
Фактично доводи, викладені в апеляційній скарзі, зводяться до переоцінки доказів та незгодою відповідача з висновками суду по їх оцінці.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Натомість, апеляційний суд не може не погодитися з доводами апеляційної скарги щодо помилкового стягнення судом першої інстанції з відповідачки витрат по сплаті судового збору в сумі 2 439,46 гривень виходячи з наступного.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог АТ «Криворізька теплоцентраль» до ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з відповідачки на користь позивача витрат про сплату судового збору в сумі 2 439,46 гривень пропорційно задоволеним позовним вимогам. 
Відповідно довідки МСЕК серії 12 ААГ № 555331 від 27 листопада 2023 року ОСОБА_2 визнана особою з інвалідністю 1 групи безстроково.
Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.
Таким чином ОСОБА_2 звільнена від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях як особа з інвалідністю 1 групи.
Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Оскільки, відповідачка звільнена від сплати судового збору та з врахуванням часткового задоволення позовних вимог АТ «Криворізька теплоцентраль» витрати по сплаті судового збору в сумі 2 439,46 гривень мають бути компенсовані позивачу у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
Відповідно п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, в частині стягнення з ОСОБА_2 витрат по сплаті судового збору на користь АТ «Криворізька теплоцентраль» в сумі 2 439,46 гривень рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 січня 2024 року підлягає скасуванню, з ухваленням в цій частині нового рішення про компенсацію АТ «Криворізька теплоцентраль» витрат по сплаті судового збору в сумі 2 439,46 гривень у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
В іншій частині оскаржуване рішення суду ухвалено з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права і підстав для його скасування у вказаній частині не встановлено. 
Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки по суті пред`явленого позову рішення суду першої інстанції залишається без змін, підстав для розподілу судових витрат пов`язаних з розглядом справи в суді апеляційної інстанції не вбачається.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 січня 2024 року в частині стягнення з ОСОБА_2 витрат по сплаті судового збору на користь АТ «Криворізька теплоцентраль» в сумі 2 439,46 гривень скасувати.
Компенсувати Акціонерному товариству «Криворізька теплоцентраль» витрати по сплаті судового збору в сумі 2 439,46 гривень у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
В іншій частині рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 січня 2024 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді:

Повний текст постанови складено 29 травня 2024 року.

Головуючий О.І. Корчиста