Справа № 448/338/24                                Головуючий у 1 інстанції: Кічак Ю.В. 
Провадження № 33/811/585/24                Доповідач в 2-й інстанції: Урдюк Т. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду кримінальних справ Урдюк Т.М., за участі представника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на постанову судді Мостиського районного суду Львівської області від 26 лютого 2024 року про притягнення останнього до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП,

в с т а н о в и в:

вищенаведеною постановою ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді адміністративного арешту на строк 10 (десять) діб.
Стягнуто із ОСОБА_2 на користь державного бюджету України судовий збір у сумі 605 грн 60 коп.
Згідно з постановою судді, ОСОБА_2 24.02.2024 о 12:30 год., діючи в складі групи осіб, а саме спільно з громадянином України ОСОБА_3 , вчинив перетинання державного кордону з України в Республіку Польща, поза пунктами пропуску через державний кордон України, на напрямку 521 прикордонного знаку, на ділянці відповідальності відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип Б), АДРЕСА_2 , внаслідок чого о 13 год. 10 хв. 24.02.2024 був затриманий посадовими особами Прикордонної Варти Республіки Польща.
Не погоджуючись із рішенням судді суду першої інстанції, особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати постанову судді Мостиського районного суду Львівської області від 26 лютого 2024 року, та закрити провадження у справі.
В обґрунтування своїх апеляційних вимог апелянт покликається на те, що при складані протоколу просив надати йому захисника, але його вимога була проігнорована, а зазначення у протоколі про те, що він не бажає мати захисника є неправдою. Вважає, що прикордонники ІНФОРМАЦІЯ_4 порушили його право на захист, як затриманої особи.
Також йому не було роз`яснено його права, протокол для ознайомлення йому не надавали, копію протоколу не отримував, а особу, яка склала протокол вперше побачив у Мостиському районному суді Львівської області під час розгляду справи. 
24 лютого 2024 року близько 22:10 год. його та ОСОБА_4 привезли у м. Львів на вул. Личаківську, 74 у пункт тимчасового тримання, де вони перебували до 08:10 год 26.02.2024. 
Звертає увагу, що працівники прикордонного загону поводили себе зухвало та зверхньо, фотографували його документи на особистий мобільний телефон.
26 лютого 2024 року близько 08:10 год. йому та ОСОБА_5 вручили протоколи про адміністративне затримання та повідомили, що їх буде доставлено до суду та о 09:30 год. їх доставили до суду. Також вважає, що справа розглянута неповноважним суддею. 
Апелянт зазначає, що вирішив покинути територію України у зв`язку із збройною агресією рф проти України та загрозою повторного повномасштабного вторгнення, оскільки не відчував себе в безпеці.
Також звертає увагу, що жодними нормами Конституції України не передбачено сплату судового збору, а копію постанови він отримав із печаткою, яка не відповідає зразку, встановленому ДСА України, за підписом помічника судді та без підпису судді, що є підставою для скасування постанови.
У судове засідання ОСОБА_2 будучи належним чином повідомленим про час та місце проведення апеляційного розгляду, не з`явився, причини неявки апеляційному суду не повідомив, та клопотання про відкладення розгляду справи не подав.
З огляду на те, що доказів, які підтверджують поважність неявки ОСОБА_2 суду не надано, враховуючи вимоги ч. 6 ст. 294 КУпАП та з метою дотримання розумних строків розгляду справи, апеляційний суд вважає за можливе провести апеляційний розгляд у відсутності ОСОБА_2 .
Представник ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції просила відмовити в задоволені апеляційної скарги. Додатково пояснила, що на підставі Угоди між Україною та Європейським Співтовариством про реадмісію осіб, за незаконне перетинання державного кордону із України до Республіки Польща, поза межами встановлених пунктів пропуску через державний кордон, на ділянці відповідальності відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » НОМЕР_1 прикордонного загону, громадянин України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та громадянин України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 о 17:30 год. 24.02.2024, були прийняті на територію України.
На підставі ст. 263 Кодексу України про адміністративні правопорушення громадянин України ОСОБА_2 , був затриманий 24.02.2024 на строк до 3-ох діб з метою з`ясування обставин правопорушення та поміщений до пункту тимчасового тримання НОМЕР_1 прикордонного загону ( АДРЕСА_3 ), де в подальшому з ним проводилися адміністративно процесуальні дії, які передбачені пунктом 5 розділу 6 Інструкції: опитування затриманої особи, особистий огляд, гігієнічне миття та медичний огляд затриманої особи, дактилоскопіювання та фотографування затриманої особи, інформування затриманої особи про її права, обов`язки, правила режиму в та розпорядок дня, оформлення особової справи на затриману особу. ОСОБА_2 відмовлявся від підписів у протоколах, фотографування та проведення дактилоскопіювання в присутності свідків. Також зазначила, що відповідно до протоколу особистого огляду, огляду речей та вилучення речей і документів від 24.02.2024 цінні речі ОСОБА_2 були вилучені на час тримання в МТТ, та в подальшому 26.02.2024 вилучені речі були йому повернуті. У подальшому 26.02.2024 о 08:00 год. службовим транспортом ОСОБА_2 було доставлено в Мостиський районний суд Львівської області з метою участі у розгляді справи про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 204-1 КУпАП.
Заслухавши пояснення представника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 , перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов такого висновку.
Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП завданням провадження у справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.
Статтею 252 КУпАП визначено, що орган (посадова особа) при розгляді справи оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.
Згідно з положеннями ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративні правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Зі змісту оскарженої постанови вбачається, що суд першої інстанції при розгляді справи про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_7 вказаних вимог закону дотримався в повному обсязі, з`ясував всі обставини, дослідив і належним чином оцінив всі докази та дійшов правильного висновку про наявність в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, за обставин, викладених у постанові суду.
Так, диспозицією ч. 2 ст. 204-1 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за перетинання або спробу перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України або в пунктах пропуску через державний кордон України без відповідних документів або за документами, що містять недостовірні відомості про особу, чи без дозволу відповідних органів влади, вчинені групою осіб.
Об`єктом даного адміністративного проступку є суспільні відносини у сфері охорони державного кордону.
Об`єктивна сторона правопорушення виражається у перетинанні або спробі перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України або в пунктах пропуску через державний кордон України без відповідних документів або за документами, що містять недостовірні відомості про особу, чи без дозволу відповідних органів влади (формальний склад).
Суб`єктивна сторона правопорушення визначається ставленням до наслідків і характеризується наявністю вини у формі умислу.
Диспозиція статті має бланкетний характер, у зв`язку з чим встановлення складу адміністративного правопорушення регулюється спеціальним нормативним актом, що регулює порядок перетинання державного кордону України, яким є Закон України «Про державний кордон України».
Так, ч. 1, 2 ст. 9 Закону України «Про державний кордон України» передбачено, що перетинання державного кордону України здійснюється на шляхах сполучення через державний кордон з додержанням встановленого порядку. Пішохідне сполучення через державний кордон України здійснюється в пунктах пропуску, що встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до законодавства і міжнародних договорів України, а також поза пунктами пропуску через державний кордон України у випадках, визначених законодавством.
Крім того, ч. 3 ст.9 вказаного Закону визначено що, пункт пропуску через державний кордон України - це спеціально виділена територія на залізничних та автомобільних станціях, у морських і річкових портах, аеропортах (аеродромах) з комплексом будівель, споруд і технічних засобів, де здійснюються прикордонний, митний та інші види контролю і пропуск через державний кордон осіб, транспортних засобів, вантажів та іншого майна.
Згідно з ч. 1 ст. 12 зазначеного Закону пропуск осіб, які перетинають державний кордон України, здійснюється органами Державної прикордонної служби України за дійсними документами на право в`їзду на територію України або виїзду з України.
Відповідно до Указу Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» 24 лютого 2022 року на території Україні запроваджено воєнний стан (воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень).
Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 в Україні запроваджено загальну мобілізацію, що передбачає здійснення визначених Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходів, зокрема, обмеження виїзду чоловіків 18-60 років за кордон.
Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення ЗхРУ №154953 від 25.02.2024 ОСОБА_2 24.02.2024 о 12:30 год., діючи в складі групи осіб, а саме: спільно з громадянином України ОСОБА_3 , вчинив перетинання державного кордону з України в Республіку Польща, поза пунктами пропуску через державний кордон України, на напрямку 521 прикордонного знаку, на ділянці відповідальності відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип Б), АДРЕСА_2 , внаслідок чого о 13 год. 10 хв. 24.02.2024р. був затриманий посадовими особами Прикордонної Варти Республіки Польща (а.с. 4).
Суд апеляційної інстанції вважає, що висновок районного суду про доведеність винуватості ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, а саме: у перетині державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України вчинене групою осіб є обґрунтованим та відповідає фактичним обставинам справи.
В свою чергу, наведені в протоколі про адміністративне правопорушення обставини повністю підтверджуються, зокрема: рапортом начальника відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип Б) ОСОБА_8 зі місту якого вбачається, що у міжнародному пункті пропуску для автомобільного сполучення «Шегині» 24.02.2024 о 17:20 год. відповідно до Угоди між Україною та Європейським Співтовариством про реадмісію осіб, з польської Сторони на українську Сторону ним було прийнято двох громадян України, а саме: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вищевказані громадяни України здійснили незаконне перетинання державного кордону з України в Республіку Польща, поза встановленими пунктами пропуску через державний кордон, на напрямку 521 прикордонного знаку, внаслідок чого о 13:10 год 24.04.2024 були затримані представниками ПВРП (а.с. 11); протоколом затримання ОСОБА_2 від 24.02.2024; протоколом особистого огляду, огляду речей та вилучення речей і документів від 24.02.2024.
Ці докази є належними, допустимими та достовірними, оскільки вони здобуті з додержанням процесуальної процедури, не суперечать фактичним обставинам справи і об`єктивно узгоджуються між собою.
Доводи апелянта, що йому не було роз`яснено права та обов`язки, не надано можливості скористатися послугами адвоката, не повідомлено про час та місце розгляду справи, апеляційний суд розцінює критично, оскільки з протоколу про адміністративне правопорушення серії ЗхРУ №154953 від 25 лютого 2024 року (а.с. 4), вбачається, що ОСОБА_2 було роз`яснено його права та обов`язки, передбачені ст. 63 Конституції України, ст. 268 КУпАП, окрім того зроблено відмітку, що він не потребує послуг захисника (адвоката), та повідомлено йому про місце розгляду справи.
Також апеляційний суд звертає увагу на те, що в суді першої інстанції під час судового розгляду ОСОБА_2 було роз`яснено його права, передбачені ст. 268 КУпАП, ст.ст. 10,63 Конституції України, і ОСОБА_2 відмовився надавати пояснення суду.
Твердження апелянта, що під час складання протоколу він не був присутнім, та копію даного протоколу він не отримав, працівники прикордонного загону поводили себе зухвало та зверхньо, порушували його права, не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду.
Що стосується доводів ОСОБА_2 про те, що розгляд справи було проведено не уповноваженою особою такі апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки визначення судді для розгляду справи здійснено автоматизованою системою документообігу суду під час реєстрації таких матеріалів з визначенням головуючого судді - Кічака Ю.В., який є суддею Мостиського районного суду Львівської області та наділений повноваженнями на розгляд справ, як суддя першої інстанції.
Доводи апелянта про те, що копію постанови він отримав без підпису судді, лише з підписом помічника, то такі не заслуговують на увагу апеляційного суду, оскільки мають формальний характер та не спростовують вини особа, яка притягується до адміністративної відповідальності в інкримінованому йому адміністративному правопорушенні.
Твердження апелянта, що сплата судового збору не передбачена жодними нормами, апеляційний суд розцінює критично та зазначає, що ст. 40-1 КУпАП передбачено, що судовий збір у провадженні по справі про адміністративне правопорушення у разі винесення судом (суддею) постанови про накладення адміністративного стягнення сплачується особою, на яку накладено таке стягнення. Розмір і порядок сплати судового збору встановлюється законом.
Інші доводи апеляційної скарги не містять покликання на нові факти чи засоби доказування, які б вказували на незаконність винесеної у справі постанови.
Таким чином, наявні у справі докази, яким суддя першої інстанції надав належну оцінку, у своїй сукупності поза розумним сумнівом свідчать про беззастережну винуватість ОСОБА_2 у вчиненні інкримінованого йому адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, та узгоджується зі стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. theUnitedKingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту» (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року).
При обранні ОСОБА_2 адміністративного стягнення суддя районного суду в оскаржуваній постанові в повній мірі врахував характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, та наклав адміністративне стягнення у відповідності до вимог ст. 33 КУпАП в межах санкції ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, що є достатнім для виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобіганню вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.
При розгляді справи суддею першої інстанції порушень вимог ст. ст. 279, 280 КУпАП не допущено, докази перевірені на їх допустимість, належність та достатність відповідно до ст. 252 КУпАП.
Ураховуючи наведене, порушень норм процесуального або матеріального права не було встановлено під час апеляційного перегляду, оскаржувана постанова судді є законною, обґрунтованою і такою, що відповідає фактичним обставинам справи.
Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови судді місцевого суду - без змін.
Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

постанову судді Мостиського районного суду Львівської області від 26 лютого 2024 року, якою ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_2 – без задоволення.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Львівського апеляційного суду          Т.М. Урдюк