справа № 759/17850/23                                     головуючий у суді І інстанції Горбенко Н.О.
провадження № 22-ц/824/7192/2024               суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.

П О С Т А Н О В А
Іменем України
29 травня 2024 року                                                                                        м. Київ
Київський апеляційний суд
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Фінагеєва В.О. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,
 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 09 січня 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2  про стягнення заборгованості,-
В С Т А Н О В И В:
У вересні 2023 року ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» звернулось до суду з позовом та просило стягнути солідарно із відповідачів у зв`язку із неналежним виконанням судових рішень 25 573,10 грн. - 3% річних та 153 756,39 грн. - інфляційних втрат, а всього - 181 329,49 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07 березня 2008 року між ВАТ «КБ «Експобанк» та ОСОБА_1 укладено договір кредиту і забезпечення № 65/2008USD, й того ж дня було укладено договір поруки з ОСОБА_2 . Вказує, що згідно Договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 06 березня 2018 року право вимоги за договором кредиту та договором поруки, первісний кредитор відступив на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» разом з усіма додатками до нього (у т.ч. графіками здійснення платежів) та додатковими договорами (угодами), договорами про внесення змін, змінами і доповненнями, що є невід`ємними частинами. Внаслідок відступлення прав вимоги, ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» є єдиним власником всіх прав вимоги за Кредитним договором та договором поруки (у тому числі, але не обмежуючись, прав на отримання всіх платежів за укладеними договорами і всіх прав Заставодержателя) з 06 березня 2018 року. Згідно з зазначеним договором, ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», як новий кредитор, набуло право вимоги до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 щодо отримання загальної суми заборгованості, яка включає суму основного боргу, проценти, нараховані на суму боргу, усі та будь-які штрафні санкції на дату набрання чинності рішенням, а також право нараховувати проценти та штрафні санкції на суму основного боргу за договором кредиту та договором поруки з дати набрання чинності, що встановлено ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 12 квітня 2019 року по справі № 6/759/299/19. У зв`язку із невиконанням умов кредитного договору та договору поруки, укладених 07 березня 2008 року, ВАТ «КБ «Експобанк» звернулось до суду із позовом про стягнення заборгованості з відповідачів, і рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 05 червня 2014 року у справі № 759/15247/13-ц, позов було задоволено та стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором № 65/2008USD від 07 березня 2008 року у розмірі 306 176,14 грн. На виконання вказаного рішення суду було видано виконавчі листи про стягнення з відповідачів заборгованості. Виконавчі документи про стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_1   суми боргу перебували на виконанні у приватного виконавця та в органах ДВС. Виконавцями вживались заходи примусового виконання рішення в рамках відкритих виконавчих проваджень. Не зважаючи на вжиті заходи примусового виконання та перебування протягом значного часу виконавчого документа на виконанні, станом на день подання зазначеного позову, рішення суду відповідачами не виконано, заборгованість не погашена. Тому, керуючись ст. 625 ЦК України та посилаючись на те, що відповідачі не погасили наявну у них заборгованість за кредитним договором, право вимоги по яких набуло товариство, просить суд позов задовольнити.
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 09 січня 2024 року у задоволенні позову ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» відмовлено. 
В апеляційній скарзі ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп»просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм процесуального та матеріального права та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач вказує про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що три проценти річних та інфляційні втрати було нараховано позивачем до вимоги, яка існує в натуральному зобов`язанні. Позивач вважає, що пропуск строку пред`явлення виконавчого листа до виконання не позбавляє кредитора права на звернення до суду із позовом в порядку ст. 625 ЦК України, оскільки такий пропуск строків не має правового значення для вказаної справи, оскільки існує рішення Святошинського районного суду м. Києва від 05 червня  2014 року, яким вже була захищена вимога кредитора, яке набрало законної сили. Відтак, позивач не позбавлений права на отримання передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України сум за невиконання відповідачем судового рішення, яке набрало законної сили. Також представник позивача вказує на те, що судом першої інстанції не враховано висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 28 вересня 2021 року у справі №759/4755/19, який підлягає застосуванню у вказаній справі. 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на обставини, викладені у постанові Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2022 року у справі № 759/15247/13-ц, якою позивачу відмовлено у поновленні строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, оскільки відсутні підстави для поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання і підстави для процесуального правонаступництва.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України. 
Відповідно до  ч. 1  ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 05 червня 2014 року у справі № 759/15247/13-ц, провадження № 2/759/434/14 задоволено позов ВАТ «КБ «Експобанк» про стягнення заборгованості та стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором № 65/2008USD від 07 березня 2008 року у розмірі 306 176,14 грн. (а.с. 14-15).
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 12 квітня 2019 року у справі № 759/15247/13-ц,   замінено стягувача у виконавчих листах по справі № 2/759/434/14, виданих Святошинським районним судом м. Києва про солідарне стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Експобанк» заборгованості за кредитним договором № 65/2008USD ввід 07 березня 2008 року, а саме: суму у розмірі 306 176,14 грн. та судових витрат по 1 720,50 грн. з кожного, з ПАТ «КБ «Експобанк» на його правонаступника ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» (а.с. 16-17).
На виконання рішення Святошинського районного суду міста Києва від 05 червня 2014 року у справі № 759/15247/13-ц, провадження № 2/759/434/14 було видано виконавчі листи про стягнення з відповідачів заборгованості, які перебували на примусовому виконанні, проте, були повернуті стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-XIV та п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VIII (а.с. 18-24).
З розрахунку, наданого позивачем вбачається, що ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», як правонаступником ПАТ «КБ «Експобанк», було нараховано 3% річних та інфляційні втрати на суму заборгованості, яка визначена рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 05 червня 2014 року у справі № 759/15247/13-ц, провадження № 2/759/434/14, за період з 08.09.2020 року по 08.09.2023 року, що становить 25 573,10 грн. - 3% річних та 153 756,39 грн. - інфляційних втрат, а всього - 181 329,49 грн., які і просить стягнути солідарно з відповідачів.
Постановою Київського апеляційного суду від 27.10.2022 року у справі № 759/15247/13-ц, позивачу відмовлено у поновленні строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання у цивільній справі за позовом ПАТ «КБ «Експобанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с. 57-62).
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що приватне право не може допускати ситуацію, за якої кредитор (стягувач), який пропустив строк пред`явлення виконавчого листа до виконання, пред`являє тільки позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат без поновлення строків виконавчої давності для задавненої вимоги, на яку нараховуються 3% річних та інфляційні втрати, оскільки подібна ситуація дозволяє кредитору (стягувачу) обійти застосування наслідків пропуску строків виконавчої давності.
Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Згідно із ч.2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.
Відповідно до п. 1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду (ч.5 ст. 11 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 509, ст. 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц, зазначив, що тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України свідчить, що:
натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном;
конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку;
кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 грудня 2020 року у справі № 727/4474/17, від 23 жовтня 2021 року у справі № 545/746/20, від 05 серпня 2022 року у справі № 757/63074/19-ц, від 26 жовтня 2022 року в справі №409/129/20.
В своїй постанові від 22 листопада 2022 року Верховний Суд у справі № 285/3536/20 зазначив, що для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги. Приватне право не може допускати ситуацію за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовну давність, а кредитору надає можливість обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.
Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність.
Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.06.2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.04.2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 року у справі № 209/3085/20).
Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція ст. 625 ЦК України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати 3 % річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18).
З наведених обставин справи вбачається, що рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 05 червня 2014 року у справі № 759/15247/13-ц, провадження № 2/759/434/14 задоволено позов ПАТ «КБ «Експобанк» про стягнення заборгованості та стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором № 65/2008USD від 07 березня 2008 року у розмірі 306 176,14 грн.
ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» є правонаступником ПАТ КБ «Експобанк» на підставі Договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 06 березня 2018 року.
Поряд з цим, як вбачається з постанови Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2022 року у справі № 759/15247/13-ц, позивачу відмовлено у поновленні строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання у цивільній справі за позовом ПАТ «КБ «Експобанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Враховуючи, що судовими рішеннями у справі № 759/15247/13-ц, які набрали законної сили, стягувачу відмовлено у поновленні строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, тобто його вимоги, які виникли на підставі рішення суду, не можуть бути захищені в судовому порядку, то між сторонами виникло натуральне зобов`язання, до якого не можуть бути застосовані положення ст.625 ЦК України.
Тому, в такому випадку, коли в судовому порядку кредитору було відмовлено у видачі дубліката виконавчого листа з мотивів пропуску строку на пред`явлення його до виконання, кредитор втрачає право на стягнення заборгованості з боржника за судовим рішенням в примусовому порядку. Відповідно припиняються повноваження суду здійснювати судовий контроль за виконанням судового рішення. За такої правової ситуації зобов`язання боржника за судовим рішенням трансформується в звичайне грошове зобов`язання. Тобто, в подальшому кредитор втрачає право на судовий захист своєї вимоги. Відповідно є підстави стверджувати, що між сторонами виникли правовідносини з виконання натурального зобов`язання.
Таким чином, у справі що переглядається, ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» були нараховані інфляційні втрати та три відсотки річних до вимоги, яка існує в натуральному зобов`язанні.
Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що вимоги про стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат не ґрунтуються на вимогах закону, а відтак є безпідставними.
Доводи апеляційної скарги позивача про те, що пропуск строку пред`явлення виконавчого листа до виконання не позбавляє кредитора права на звернення до суду із позовом в порядку ст. 625 ЦК України, оскільки такий пропуск строків не має правового значення для вказаної справи та існує рішення Святошинського районного суду міста Києва від 05 червня 2014 року, яким вже була захищена вимога кредитора, відхиляються апеляційним судом, оскільки вже були предметом дослідження судом першої інстанції, та їм у рішенні суду було надано вірну правову оцінку.
Посилання в апеляційній скарзі на практику Верховного Суду не заслуговують на увагу, враховуючи, що постанова Верховного Суду, на яку посилається представник позивача, не може бути застосована до зазначених правовідносин у зв`язку з тим, що вона стосується інших обставин справи і не є релевантною щодо даних правовідносин.
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи є власним тлумаченням чинного законодавства та не спростовують висновків суду першої інстанції.
Судом першої інстанції надана вірна оцінка доказам, що були предметом дослідження в судовому засіданні суду першої інстанції, ним повно і об`єктивно з`ясовані дійсні обставини справи, перевірені доводи і заперечення сторін зібраними у справі доказами, яким надана належна правова оцінка. 
Оскаржуване рішення постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, що у відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України є підставою до залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.  
На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 09 січня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.
 
Судді                                                                                    Фінагеєв В.О.
                                                                                   
   Кашперська Т.Ц.
      
             Яворський М.А.