ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2024 р. 	Справа № 520/12351/22	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Макаренко Я.М.,
Суддів: Любчич Л.В. ,  Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.04.2023, головуючий суддя І інстанції: Спірідонов М.О., м. Харків,  по справі № 520/12351/22
за позовом               ОСОБА_1  
до              Військової частини НОМЕР_1 ,              Командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 
про визнання протиправним та скасування наказу,
ВСТАНОВИВ:
У грудні 2022 року ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (далі за текстом – Відповідач-1), Командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 (далі за текстом – Відповідач-2)  про визнання протиправним та скасування наказу, в якій просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ (витяг з наказу) командира військової частини НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 , від 02.12.2022 року № 1661   «Про результати службового розслідування у відношенні головного сержанта ОСОБА_1 »;
- стягнути пропорційно з Військової частини НОМЕР_1 та командира Військової   частини   НОМЕР_1 , полковника   ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання цієї позовної заяви, а також витрати на правничу допомогу.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2023 року у справі №520/12351/22 адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування наказу - задоволено в повному обсязі.
Скасовано наказ командира військової частини НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 , від 02.12.2022 року № 1661 «Про результати службового розслідування у відношенні головного сержанта ОСОБА_1 ».
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у сумі 992,40 грн. 
Відповідач-1, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на помилковість та необґрунтованість висновків суду першої інстанції, наполягає на тому, що таке рішення не базується на чинному законодавстві України, просив його скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги Відповідачем-1 зазначено, що суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин "бойовий імунітет", проте необхідно зазначити, що судом не досліджено одна зі складових застосування такого імунітету, а саме "розумна обачність" та "неможливість передбачити при плануванні та виконанні таких дій".  В той же час, відповідач-1 зауважив, що дата розкрадання не є ключовою підставою для притягнення позивача до матеріальної відповідальності, оскільки неналежне виконання останнім своїх обов`язків зі збереження довіреного йому майна призвело до його розкрадання чи в проміжок часу між останньою інвентаризацією та 25.02.2022, чи в період з 25.02.2022 по 08.03.2022 чи вже після вибуття за наказом командира з бази зберігання інженерних боєприпасів та майна. Таким чином, на думку відповідача-1, для притягнення військовослужбовця до матеріальної відповідальності, обов`язковою умовою є підтвердження матеріалами службового розслідування факту умисного чи з необережності скоєння ним дій, чи бездіяльності, та з якою метою завдано шкоду або збитки. У зв`язку з цим, відповідач-1 зазначає, що  наявними в матеріалах справи доказами підтверджується неналежне виконання позивачем своїх функціональних обов`язків, висновок про заподіяння позивачем військовій частині НОМЕР_1 шкоди на суму 1 353 812,71 грн є обґрунтованим. Між тим, обставини, що виключають матеріальну відповідальність (стаття 9 Закону № 160-IX), командуванням військової частини НОМЕР_1 не встановлені, а тому наказ відповідача від 02.12.2022 № 1661 є правомірним.
Не погоджуючи із доводами апеляційної скарги позивачем  подано  до суду апеляційної інстанції письмовий відзив, в якому він просить залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки вважає дане рішення суду законним та обґрунтованим.
Інші учасники справи не скористались своїми правами  на подання відзиву на апеляційну скаргу чи письмових пояснень. 
З огляду на норми частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). 
Враховуючи, що справа судом розглянута за правилами спрощеного провадження, характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі, який відноситься до незначної складності, а також за умови відсутності клопотань учасників про розгляд справи  за їх участі у відкритому судовому засіданні,  то за  таких обставин колегія суддів вважає за необхідне розглянути справу в порядку письмового провадження. 
Згідно з частиною четвертою статті 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 14.11.2022 наказом командира військової частини НОМЕР_1 «Про призначення службового розслідування» № 1538 відповідно до вимог ст. 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 № 608 (зі змінами),   та на підставі рапорту начальника зберігання-заступника командира військової частини полковника ОСОБА_3 від 14.11.2022 №5215, щодо призначення комісії для проведення розслідування, з метою уточнення причин і умов, що сприяли порушенню порядку внутрішньої служби, а також встановлення ступеня вини, начальником складу відділення зберігання інженерних боєприпасів відділу зберігання інженерних боєприпасів та майна бази зберігання інженерних боєприпасів та майна головним сержантом ОСОБА_1 чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення було наказано призначити службове розслідування стосовно нестачі військового майна, яке виявлено під час здачі справ та посади начальником складу відділення зберігання інженерних боєприпасів відділу зберігання інженерних боєприпасів та майна бази зберігання інженерних боєприпасів та майна головним сержантом ОСОБА_1 .
Актом проведення службового розслідування у відношенні головного сержанта ОСОБА_4 було встановлено, що 23.02.2022 близько 16:30 год головний сержант ОСОБА_5 після огляду закріплених за ним сховищ з інженерним майном (№ 3, 37) здав ключі черговому НОМЕР_2 та після шикування вибув додому. Зі слів головного сержанта ОСОБА_4 , це був останній раз, коли він знаходився на технічній території бази зберігання.
24 лютого 2022 року ОСОБА_5 прибув до бази зберігання по бойовій тривозі, отримав зброю та діяв відповідно до бойового розрахунку.
Згідно розпорядження начальника бази зберігання підполковника ОСОБА_6 зміна чергової служби, крім варти з 24 по 25.02.2022 не проводилась.
З початку вторгнення російських окупаційних військ навколо території бази зберігання спостерігалися чисельні авіаційні та артилерійські обстріли. 25 лютого 2022 року протягом доби в лісовій місцевості забороненої зони бази пересувалася броньована техніка (БТР, танки), у зв`язку з тим, що інформації по розташуванню та пересуванню ворога не було, що за техніка знаходилась в безпосередній близості до бази зберігання було невідомо.
На загальному шикуванні близько 17:00 год 25.02.2022 начальник бази зберігання підполковник ОСОБА_7 особисто довів загальну обстановку, а саме що база зберігання знаходиться в оточенні і єдиний шанс вижити – це вийти із території бази зберігання без зброї. Потім запропонував особовому складу здати зброю та боєприпаси під особисту відповідальність кожного, про що відносно підполковника ОСОБА_6 обліковано кримінальне провадження Другим слідчим відділом (м. Харків) територіального управління ДБР, розташованого у місті Полтава, відомості до ЄРДР від 08.03.2022 №620220170020000131 за ст. 427 КК України (Здача або залишення ворогові засобів ведення війни).
Протягом наступних декількох днів головний сержант ОСОБА_5 переховувався в укриттях неподалік бази зберігання. В період 01.03.2022 по 03.03.2022 територія бази зберігання була обстріляна з РСЗВ «Град». Внаслідок систематичних обстрілів російськими окупаційними військами обстрілі інфраструктура бази зберігання зазначала ушкоджень, у тому числі було пошкоджено сховища № 4, 37, де було військове майно, що знаходилось на відповідному зберіганні головного сержанта ОСОБА_4 , проте це не призвело до знищення чи пошкодження військового майна. Ударною хвилею було пошкоджено лише стіни та дах сховища.
Зі слів головного сержанта ОСОБА_4 , після обстрілів він здійснював охорону бази шляхом патрулювання та засідок, спростувати чи підтвердити даний факт наразі неможливо.
У зв`язку із обстановкою у районі дислокації бази зберігання та через ряд прийнятих рішень посадовими особами, зокрема, начальником складу відділення зберігання інженерних боєприпасів відділу зберігання інженерних боєприпасів та майна бази зберігання інженерних боєприпасів та майна головним сержантом ОСОБА_8 , організація охорони та оборони військової частини під час повномасштабного вторгнення російських окупаційних військ була організована та здійснена не у повному обсязі.
Наслідком цього стало те, що у період з 25.02.2022 по 08.03.2022 до території бази зберігання та технічної території мали доступ сторонні люди, що могло призвести до розкрадання військового майна з відповідального зберігання головного сержанта ОСОБА_4 .
09 березня 2022 року з наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 08.03.2022 № 147 особовий склад бази зберігання прибув до бази зберігання засобів РХБЗ військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_2 .
Через два тижні після того, головний сержант ОСОБА_5 вибув до м. Копичинці Тернопільської області, де був задіяний до організації відокремленого відділу зберігання, займався прийманням евакуйованих інженерних боєприпасів.
З березня 2022 року по теперішній час у смт Малинівці постійно виконує службові обов`язки команда, яка займається охороною та евакуацією засобів озброєння та майна, що знаходилися на території бази зберігання. Частину майна, що знаходилися на відповідальному зберіганні головного сержанта ОСОБА_4 було евакуйована та поставлено на бухгалтерській облік. Місце знаходження решти майна головний сержант ОСОБА_5 пояснити не може. Варто зазначити, що майно зі сховища № 4, 37 було повністю евакуйовано, проте на момент здійснення евакуації не все майно згідно бухгалтерського обліку було в наявності.
З 13.05.2022 по 04.10.2022 головний сержант ОСОБА_5 був відряджений до м.Мерефи Харківської області, де був задіяний до відвантаження засобів інженерного озброєння. Під час перебування у м. Мерефа головний сержант ОСОБА_5 неодноразову зустрічався з заступником командира військової частини НОМЕР_1 – начальником зберігання полковником ОСОБА_9 , який на той час був старшим команди, що здійснювала евакуацію інженерних боєприпасів та майна з бази зберігання. З пояснень полковника ОСОБА_3 стало відомо, що головний сержант ОСОБА_5 жодного разу не звернувся до нього щодо необхідності евакуації майна, що знаходилось на його відповідальному зберіганні.
Висновком акту проведення службового розслідування у відношенні головного сержанта ОСОБА_4 було встановлено нестачу військового майна, що знаходилось на відповідальному зберіганні головного сержанта ОСОБА_4 утворилась внаслідок не повної міри виконання ним своїх обов`язків щодо збереження вищезазначеного майна інженерної служби у зв`язку з веденням бойових дій в районі розташування бази зберігання. Через що, у період з 25.02.2022 по 08.03.2022 сторонні люди мали доступ до території бази зберігання та технічної території, зокрема сховищ № 4, 37, що могло призвести до розкрадання військового майна. Встановити осіб, які причетні до вірогідного розкрадання майна неможливо.
За матеріальну шкоду, заподіяну бездіяльністю та неналежним виконанням своїх службових обов`язків, передбачених Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України та Законом України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» головний сержант ОСОБА_5 несе повну матеріальну відповідальність в розмір заподіяної шкоди.
Згідно довідки – розрахунку вартості втраченого майна (додаток № 9) завданої шкоди розмір відшкодування заподіяної державі шкоди головним сержантом ОСОБА_8 складає 1 353 812,71 грн.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 02.12.2022 № 1661 «Про результати службового розслідування у відношенні головного спеціаліста ОСОБА_1 » позивача було притягнуто до повної матеріальної відповідальності на наказано стягнути грошову суму в розмірі 1 353 812,71 грн за матеріальну шкоду, заподіяну бездіяльністю та неналежним виконанням своїх службових обов`язків.
Позивач, вбачаючи в зазначеному порушення своїх прав, звернувся за їх захистом до суду.
Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено належними та достовірними доказами факту бездіяльності та неналежного виконання позивачем своїх службових обов`язків, що призвело до втрати військового майна і вчиненого правопорушення, що є достатньою підставою для скасування наказу (витяг з наказу) командира військової частини НОМЕР_1  від 02.12.2022  № 1661 «Про результати службового розслідування у відношенні головного сержанта ОСОБА_1 ». Отже, відповідачем  не доведено правомірність оскаржуваного наказу, у зв`язку з чим позов ОСОБА_1 задоволено. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення  позову, з огляду на наступне.
Згідно частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відтак, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно з пунктом 20 частини першої статті 106 Конституції України Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.
Надалі дія воєнного стану в Україні продовжувалася згідно з Указами Президента України  та  діє на момент розгляду цієї справи.
Частиною першою статті 2 Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-XII) передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Військова служба є особливим видом публічної служби, тому її проходження передбачає особливе регулювання, а саме межі реалізації військовослужбовцями своїх службових прав у зв`язку з специфікою їх правового статусу, а також відносини щодо звільнення та проходження військової служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством.
Законом України від 24.03.1999 № 551-XIV «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» затверджено Дисциплінарний статут Збройних Сил України (далі - Дисциплінарний статут Збройних Сил України), який визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг.
Відповідно до вимог статей 1, 2 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України.
Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.
Статтею 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України визначено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів; бути пильним, зберігати державну та військову таємницю; додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.
За приписами статті 5 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України за стан військової дисципліни у з`єднанні, військовій частині (підрозділі), закладі та установі відповідає командир. Інтереси захисту Вітчизни зобов`язують командира постійно підтримувати військову дисципліну, вимагати її додержання від підлеглих, не залишати поза увагою жодного дисциплінарного правопорушення.
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 № 548-XIV (далі - Статут).
Статтею 9 Статуту передбачено, що військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актам.
Відповідно до статті 11 Статуту необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України, покладає на військовослужбовців такі обов`язки, зокрема, знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно.
Кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями (статті 16 Статуту).
Згідно із статтями 26 та 27 Статуту військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення.
Підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків визначає Закон України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» від 03 жовтня 2019 року №160-ІХ (далі - Закон №160-ІХ).
Відповідно до частини першої статті 2 Закону №160-ІХ дія цього Закону поширюється на військовослужбовців під час виконання ними обов`язків військової служби, військовозобов`язаних та резервістів під час проходження ними зборів, а також осіб рядового та начальницького складу правоохоронних органів спеціального призначення, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, сил цивільного захисту, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державного бюро розслідувань, співробітників Служби судової охорони (далі - особи).
Визначення термінів, які вживаються у Законі №160-ІХ,  приведено в частині першій статті 1 вказаного Закону, зокрема: 
- матеріальна відповідальність –  вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності;
- пряма дійсна шкода (далі - шкода) - збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків. До шкоди не включаються доходи, які могли бути одержані за звичайних обставин, якщо таких збитків не було б завдано.
При цьому термін "військове майно", що застосовується в Законі №160-ІХ, вживається у значенні, наведеному в Законі України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" (статті 1), а саме, військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.
Частиною першою, другою статті 3 Закону № 160-IX передбачено, що підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність. Водночас, умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди.
Відтак, враховуючи наведене колегія суддів зауважує, що лише за одночасного доведення належними доказами наявності всіх чотирьох вищезазначених умов для притягнення особи до матеріальної відповідальності можливе притягнення військовослужбовця до одного з видів матеріальної відповідальності.
Згідно з частиною першою статті 6 Закону № 160-ІХ особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі:
1) виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій;
2) виявлення факту приписки в нарядах чи інших документах фактично не виконаних робіт, викривлення звітних даних або обману держави в інший спосіб;
3) завдання шкоди у стані сп`яніння внаслідок вживання алкоголю, наркотичних засобів або інших одурманюючих речовин;
4) вчинення діяння (дій чи бездіяльності), що мають ознаки кримінального правопорушення;
5) якщо особою надано письмове зобов`язання про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих їй для зберігання або для інших цілей.
Відповідно до частини статті 7 Закону № 160-ІХ розмір завданої шкоди встановлюється за фактичними втратами на підставі даних бухгалтерського обліку з урахуванням цін, що діють на період розгляду питання про притягнення особи до матеріальної відповідальності. У разі відсутності таких даних розмір шкоди визначається суб`єктами оціночної діяльності відповідно до законодавства або за рішенням суду.
Порядок проведення службового розслідування визначено положеннями статті 8 Закону № 160-ІХ.
Так, посадові (службові) особи зобов`язані письмово доповісти командиру (начальнику) про всі факти завдання шкоди протягом доби з моменту виявлення таких фактів.
У разі виявлення факту завдання шкоди командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб. Щодо шкоди, завданої командиром (начальником), розслідування призначається письмовим наказом старшого за службовим становищем командира (начальника).
Розслідування повинно бути завершено протягом одного місяця з дня його призначення. В окремих випадках зазначений строк може бути продовжено командиром (начальником), який призначив розслідування, але не більше ніж на один місяць.
Розслідування може не призначатися, якщо причини завдання шкоди, її розмір та винна особа встановлені за результатами аудиту (перевірки), інвентаризації, досудового розслідування або судом.
За результатами проведення розслідування складається акт (висновок), який подається командиру (начальнику), що призначив розслідування, на розгляд. До акта (висновку), складеного за результатами розслідування, додаються довідка про вартісну оцінку завданої шкоди за підписом начальника відповідної служби забезпечення і фінансового органу (головного бухгалтера) військової частини, установи, організації, закладу та/або акт оцінки збитків, що складається суб`єктами оціночної діяльності.
Якщо вину особи доведено, командир (начальник) не пізніше ніж у п`ятнадцятиденний строк із дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності із зазначенням суми, що підлягає стягненню. Наказ доводиться до винної особи під підпис
Аналізуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що до матеріальної відповідальності може бути притягнуто військовослужбовця у разі заподіяння прямої дійсної шкоди, наявної з його боку  винної протиправної поведінки у зв`язку з неналежним виконанням чи невиконанням ним обов`язків військової служби або службових обов`язків, та наявності взаємозв`язку між діями військовослужбовця та заподіяної шкоди.
Верховний Суд у постанові від 11 листопада 2020 року у справі №333/7160/17 виклав правову позицію, відповідно до якої: «…вирішуючи спори щодо відшкодування працівником майнової шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, суд повинен установити такі факти: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду».
За висновками Верховного Суду в частині щодо обставин встановлення та підтвердження вини військовослужбовця, завдання дійсної прямої шкоди державі у постановах від 19.12.2019 у справі №813/3018/16, від 25.03.2020 у справі №825/1000/18 та вирішуючи спір у подібних правовідносинах, суд надає правову оцінку доводам учасників справи на предмет наявності порушеного права чи інтересу, в залежності від обставин, установлених у кожному конкретному випадку.
Отже, підставою для притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовця є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону № 160-IX, які виключають матеріальну відповідальність.
Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди.
Тобто, обсяг матеріальної відповідальності ставиться у залежність як від форми вини, так і від певних фактичних обставин, за якими власне визначається винуватість особи у заподіянні державі збитків, відповідно і міра вказаного виду юридичної відповідальності.
З урахуванням приведених вище  висновків Верховного Суду в межах даної адміністративної справи встановленню підлягає наявність/відсутність складу правопорушення, вчиненого позивачем та наявність взаємозв`язку між діями останнього та заподіяною шкодою державі. 
Механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України визначає Порядок, затверджений наказом Міністерства оборони України 21.11.2017 №608, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 13.12.2017 за №1503/31371 (далі - Порядок №608).
Відповідно до пункту 2 розділу І службове розслідування - комплекс заходів, які проводяться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, а також встановлення ступеня вини особи (осіб), чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення.
Згідно з пунктом 3 розділу ІІ Порядку № 608 службове розслідування проводиться для встановлення: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення; у разі виявлення факту заподіяння матеріальної шкоди - причин виникнення шкоди, її розміру та винних осіб.
При цьому, Розділом V Порядку №608 визначено порядок оформлення результатів службового розслідування.
Зокрема, відповідно до пунктів 1-6 за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частини.
У вступній частині акта службового розслідування зазначаються підстави призначення та проведення службового розслідування.
В описовій частині акта службового розслідування зазначаються: посада, військове звання, прізвище, ім`я та по батькові, рік народження, освіта, термін військової служби та термін перебування на останній посаді військовослужбовця, стосовно якого проведено службове розслідування; неправомірні дії військовослужбовця; зв`язок правопорушення з виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби (якщо такий є); вина військовослужбовця; причинний зв`язок між неправомірними діями військовослужбовця та подією, що трапилась; вимоги нормативно-правових актів, інших актів законодавства, які було порушено; причини та умови, що сприяли правопорушенню; заперечення, заяви та клопотання особи, стосовно якої проведено службове розслідування, мотиви їх відхилення чи підстави для задоволення.
Таким чином, за  приведеними положеннями Порядку №608, службове розслідування  спрямоване на всебічне, повне, своєчасне і об`єктивне встановлення обставин вчиненого правопорушення, зокрема: встановити обставини, які підтверджують або спростовують інформацію щодо скоєння правопорушення, а також обставини, які пом`якшують або обтяжують відповідальність правопорушника;  встановити характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, ступень вини військовослужбовця, а також причини та умови, що сприяли вчиненню правопорушення.
З матеріалів справи колегією суддів встановлено, що 14.11.2022 наказом командира військової частини НОМЕР_1 «Про призначення службового розслідування» № 1538 (а.с. 13 том 1) відповідно до вимог ст. 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 № 608 (зі змінами), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13 грудня 2017 року за № 1503/31371 та на підставі рапорту начальника зберігання-заступника командира військової частини полковника ОСОБА_3 від 14.11.2022 № 5215 призначено службове розслідування стосовно нестачі військового майна, яке виявлено під час здачі справ та посади начальником складу відділення зберігання інженерних боєприпасів відділу зберігання інженерних боєприпасів та майна бази зберігання інженерних боєприпасів та майна головним сержантом ОСОБА_1 .
За результатами проведення службового розслідування у відношенні головного сержанта   ОСОБА_1 складено акт (а.с.14-18 том 1), у відповідності до якого  встановлено, що 23.02.2022 близько 16:30 год головний сержант ОСОБА_5 після огляду закріплених за ним сховищ з інженерним майном (№ 4, 37) здав ключі черговому НОМЕР_2 та після шикування вибув додому. Зі слів головного сержанта ОСОБА_4 , це був останній раз, коли він знаходився на технічній території бази зберігання.
24 лютого 2022 року ОСОБА_5 прибув до бази зберігання по бойовій тривозі, отримав зброю та діяв відповідно до бойового розрахунку. Згідно розпорядження начальника бази зберігання підполковника ОСОБА_6 зміна чергової служби, крім варти з 24 по 25.02.2022 не проводилась. З початку вторгнення російських окупаційних військ навколо території бази зберігання спостерігалися чисельні авіаційні та артилерійські обстріли. 25 лютого 2022 року протягом доби в лісовій місцевості забороненої зони бази пересувалася броньована техніка (БТР, танки), у зв`язку з тим, що інформації по розташуванню та пересуванню ворога не було, що за техніка знаходилась в безпосередній близості до бази зберігання було невідомо.
На загальному шикуванні близько 17:00 год 25.02.2022 начальник бази зберігання підполковник ОСОБА_7 особисто довів загальну обстановку, а саме що база зберігання знаходиться в оточенні і єдиний шанс вижити – це вийти із території бази зберігання без зброї. Потім запропонував особовому складу здати зброю та боєприпаси під особисту відповідальність кожного, про що відносно підполковника ОСОБА_6 обліковано кримінальне провадження Другим слідчим відділом (м. Харків) територіального управління ДБР, розташованого у місті Полтава, відомості до ЄРДР від 08.03.2022 №620220170020000131 за ст. 427 КК України (Здача або залишення ворогові засобів ведення війни).
Протягом наступних декількох днів головний сержант ОСОБА_5 переховувався в укриттях неподалік бази зберігання. В період 01.03.2022 по 03.03.2022 територія бази зберігання була обстріляна з РСЗВ «Град». Внаслідок систематичних обстрілів російськими окупаційними військами обстрілі інфраструктура бази зберігання зазначала ушкоджень, у тому числі було пошкоджено сховища № 4, 37, де було військове майно, що знаходилось на відповідному зберіганні головного сержанта ОСОБА_4 , проте це не призвело до знищення чи пошкодження військового майна. Ударною хвилею було пошкоджено лише стіни та дах сховища.
Зі слів головного сержанта ОСОБА_4 , після обстрілів він здійснював охорону бази шляхом патрулювання та засідок, спростувати чи підтвердити даний факт наразі неможливо.
У зв`язку із обстановкою у районі дислокації бази зберігання та через ряд прийнятих рішень посадовими особами, зокрема, начальником складу відділення зберігання інженерних боєприпасів відділу зберігання інженерних боєприпасів та майна бази зберігання інженерних боєприпасів та майна головним сержантом ОСОБА_8 , організація охорони та оборони військової частини під час повномасштабного вторгнення російських окупаційних військ була організована та здійснена не у повному обсязі.
Наслідком цього стало те, що у період з 25.02.2022 по 08.03.2022 до території бази зберігання та технічної території мали доступ сторонні люди, що могло призвести до розкрадання військового майна з відповідального зберігання головного сержанта ОСОБА_4 .
09 березня 2022 року з наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 08.03.2022 № 147 особовий склад бази зберігання прибув до бази зберігання засобів РХБЗ військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_2 .
Через два тижні після того, головний сержант ОСОБА_5 вибув до м. Копичинці Тернопільської області, де був задіяний до організації відокремленого відділу зберігання, займався прийманням евакуйованих інженерних боєприпасів.
З березня 2022 року по теперішній час у смт Малинівці постійно виконує службові обов`язки команда, яка займається охороною та евакуацією засобів озброєння та майна, що знаходилися на території бази зберігання. Частину майна, що знаходилися на відповідальному зберіганні головного сержанта ОСОБА_4 було евакуйована та поставлено на бухгалтерській облік. Місце знаходження решти майна головний сержант ОСОБА_5 пояснити не може. Варто зазначити, що майно зі сховища № 4, 37 було повністю евакуйовано, проте на момент здійснення евакуації не все майно згідно бухгалтерського обліку було в наявності.
З 13.05.2022 по 04.10.2022 головний сержант ОСОБА_5 був відряджений до м.Мерефи Харківської області, де був задіяний до відвантаження засобів інженерного озброєння. Під час перебування у м. Мерефа головний сержант ОСОБА_5 неодноразову зустрічався з заступником командира військової частини НОМЕР_1 – начальником зберігання полковником ОСОБА_9 , який на той час був старшим команди, що здійснювала евакуацію інженерних боєприпасів та майна з бази зберігання. З пояснень полковника ОСОБА_3 стало відомо, що головний сержант ОСОБА_5 жодного разу не звернувся до нього щодо необхідності евакуації майна, що знаходилось на його відповідальному зберіганні.
За результатами проведеного службового розслідування комісія прийшла до висновку, що  у відношенні головного сержанта ОСОБА_4 було встановлено нестачу військового майна, що знаходилось на відповідальному зберіганні головного сержанта ОСОБА_4 утворилась внаслідок не повної міри виконання ним своїх обов`язків щодо збереження вищезазначеного майна інженерної служби у зв`язку з веденням бойових дій в районі розташування бази зберігання. Через що, у період з 25.02.2022 по 08.03.2022 сторонні люди мали доступ до території бази зберігання та технічної території, зокрема сховищ № 4, 37, що могло призвести до розкрадання військового майна. Встановити осіб, які причетні до вірогідного розкрадання майна неможливо.
За матеріальну шкоду, заподіяну бездіяльністю та неналежним виконанням своїх службових обов`язків, передбачених Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України та Законом України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» головний сержант ОСОБА_5 несе повну матеріальну відповідальність в розмір заподіяної шкоди.
Згідно довідки – розрахунку вартості втраченого майна (додаток № 9) завданої шкоди розмір відшкодування заподіяної державі шкоди головним сержантом ОСОБА_8 складає 1 353 812,71 грн (а.с.32-39 том 1).
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 02.12.2022 № 1661 «Про результати службового розслідування у відношенні головного спеціаліста ОСОБА_1 » позивача було притягнуто до повної матеріальної відповідальності на наказано стягнути грошову суму в розмірі 1 353 812,71 грн за матеріальну шкоду, заподіяну бездіяльністю та неналежним виконанням своїх службових обов`язків (а.с.66-67 том 1).
Водночас,  акт службового розслідування не містить посилань на те, які саме обов`язки  не було виконано  чи неналежно виконано позивачем, у зв`язку з чим було констатовано втрату ввіреного йому майна, а  також  чи є вина позивача у завданій шкоді.  Окрім того, в акті констатовано, що в період з 24.02.2022 по 08.03.2022 існували обставини, зокрема, бойові дії та  артилерійській обстріли території бази, проте  не проаналізовано чи зберігалась за існування вказаних обставин у позивача об`єктивна можливість забезпечити в повній мірі збереження ввіреного йому майна на сховищах 4, 37.  
При цьому, висновки службового розслідування встановлено, що  за наказом саме начальника бази зберігання  підполковника ОСОБА_6  25.02.2022 позивачем було покинуто базу зберігання, оскільки  база була в оточенні і такі дії були єдиним шансом вижити. 
Посилання відповідача на неправомірність вказаного наказу у зв`язку із  порушенням кримінального провадження відносно підполковника ОСОБА_6 , колегія суддів вважає  необґрунтованим, з огляду на те, що  факт порушення вказаного кримінального провадження у відношенні підполковника ОСОБА_6 не доводить злочинність його  наказу, а обставини незаконності  прийнятого наказу актом службового розслідування не встановлено. 
Між іншим, у відповідності до статті 9 Закону №160-ІХ передбачено перелік обставин, які виключають матеріальну відповідальність,  зокрема, необхідна оборона,  крайня необхідність,  виконання наказу або розпорядження командира (начальника), крім випадків виконання явно злочинного наказу або розпорядження.
Крім цього, в акті службового розслідування не обґрунтовано та не вмотивовано, чому позивача слід притягнути саме до повної матеріальної відповідальності.
Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивач у тексті позову самостійно стверджує, що у період з 25.02.2022 по 08.03.2022 організація охорони та оборони військової частини під час повномасштабного вторгнення російський окупаційних військ була організована та здійснена не у повному обсязі, з чого слідує, що в означений проміжок часу позивач був присутній на території як до, так і після завданих ушкоджень сховища № 4 та 37, де знаходилося військове майно, що знаходилося на відповідальному зберігання позивача,  а тому цілком можливо припустити, що позивач самостійно або разом з іншими військовослужбовцями міг здійснити заходи спрямовані на збереження майна, закріпленого за позивачем, однак цього не було здійснено, колегія суддів вважає безпідставними виходячи з наступного.
Так, в акті службового розслідування встановлено, що з 25.02.2022 позивач  декілька днів переховувався в укриттях неподалік  бази зберігання, а в період з 01.03.2022 по 03.03.2022 територія бази зберігання була обстріляна  з РЗСВ «Град»  та внаслідок систематичних обстрілів російськими окупаційними військами інфраструктура бази зберігання  зазначала ушкоджень, у тому числі, було пошкоджено сховище №4, 37, де знаходилось  ввірене позивачу майно. Після обстрілів  бази позивач здійснював  охорону бази шляхом патрулювання  та засідок,  спростувати або підтвердити даний факт наразі неможливо.
Відтак,  як в акті службового розслідування,  так і в апеляційній скарзі  відповідач зауважує, що висновки про  бездіяльність та неналежне виконання позивачем своїх службовим обов`язків, що  спричинило матеріальну відповідальність  в розмірі заподіяної шкоди, засновані  виходячи із припущень, в той же час  такі  висновки не можуть слугувати законною підставою для  застосування  до позивача повної матеріальної відповідальності. 
При цьому, в акті  не наведено докази того, що позивач мав можливість  виконувати свої обов`язки, з огляду на постійні обстріли та пошкодження будівлі бази. 
Більш того, як встановлено з акту службового розслідування, з 09.03.2022 за наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 08.03.2022 №147  позивач разом з особовим складом  бази зберігання  прибув до Полтавської області. Отже, з 09.03.2022 позивач  знаходився поза межами Харківської області.
Між тим, службове розслідування проведено  у листопаді 2022 року, тоді як  в акті відсутні обставини  встановлення чи перевірки   обліковуваного за позивачем майна станом на дату його вибуття до іншого населеного пункту (08.03.2022). Вказаний акт також не містить  даних про те,  хто з 09.03.2022 був відповідальним  за зберігання та облік відповідного майна у сховищах №4, 37. 
Таким чином, в ході службового розслідування не  було встановлено, хто був відповідальний за вказане майно в період з 09.03.2022 по листопад 2022 року та  не наведено достатні  докази того, що  розкрадання ввіреного позивачу майна  відбулося саме в період  з 25.02.2022 по 08.03.2022, а не з 09.03.2022, вже коли  позивач був у іншому населеному пункті. 
З приведеного акту службового розслідування відносно ОСОБА_1 вбачається, що службовим розслідуванням не було встановлено причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та неналежним  виконанням позивачем  своїх обов`язків.  Лише було констатовано що матеріальна шкода завдана, за що відповідно несе відповідальність ОСОБА_1 .
Матеріали службового розслідування також не містять жодних належних та допустимих доказів того, що саме з вини позивача державі було завдано збитки внаслідок неналежного виконання ним службових обов`язків щодо збереження військового майна, а також службовим розслідуванням не встановлено причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення, наявність неправомірних дій військовослужбовця.
Відтак, з наведеними  у акті службового розслідування висновками колегія суддів не може погодитися, оскільки за результатами службового розслідування відповідачем не вжито всіх заходів для всебічного, повного і об`єктивного розслідування обставин вчиненого правопорушення, зокрема, не було встановлено всіх умов притягнення позивача до матеріальної відповідальності, виходячи із приписів частини другої статті 3 Закону №160-ІХ.
Крім того, колегія суддів наголошує, що для притягнення військовослужбовця до матеріальної відповідальності, обов`язковою умовою є підтвердження матеріалами службового розслідуванім факту умислу чи з необережності скоєння ним дій чи бездіяльності, та з якою метою завдано шкоду або збитки.
Водночас, матеріали службового розслідування не містять жодних належних та допустимих доказів того, що саме з вини позивача державі було завдано збитки у зв`язку з неналежним виконанням ним службових обов`язків щодо збереження військового майна.
Дійсно, службовим розслідуванням не встановлено причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення, наявність неправомірних дій позивача.
Також, службовим розслідуванням не було встановлено причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування та виконанням позивачем обов`язків військової служби, вини військовослужбовця.
Крім цього, в акті службового розслідування не обґрунтовано та не вмотивовано, чому позивача слід притягнути саме до повної матеріальної відповідальності.
Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку про неповноту та необґрунтованість висновків щодо застосування до ОСОБА_1 повної матеріальної відповідальності.
Отже, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,  колегія суддів  зазначає, що суд першої інстанції  прийшов до вірних висновків про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Щодо доводів  апеляційної скарги про безпідставність  застосування судом першої інстанції  до спірних правовідносин "бойового імунітету", колегія суддів вважає безпідставними, виходячи  з наступного.  
Законом України від 15.03.2022 № 2124-IX «Про внесення змін до Кримінального кодексу України та інших законодавчих актів України щодо визначення обставин, що виключають кримінальну протиправність діяння та забезпечують бойовий імунітет в умовах воєнного стану» (далі Закон № 2124-IX) встановлено правовий захист військового командування, військовослужбовців, добровольців Сил територіальної оборони Збройних Сил України, працівників правоохоронних органів, які відповідно до своїх повноважень беруть участь в обороні України, осіб, визначених Законом України «Про забезпечення участі цивільних осіб у захисті України» шляхом закріплення поняття «бойового імунітету» за закріплення в загальній частині Кримінального кодексу інституту звільнення від кримінальної відповідальності за втрати бойової техніки чи іншого військового майна.
Бойовий імунітет передбачає звільнення військового командування, військовослужбовців, добровольців Сил територіальної оборони Збройних Сил України, працівників правоохоронних органів, які відповідно до своїх повноважень беруть участь в обороні України, осіб, визначених Законом України «Про забезпечення участі цивільних осіб у захисті України», від відповідальності, у тому числі кримінальної, за втрати особового складу, бойової техніки чи іншого військового майна, наслідки застосування збройної та іншої сили під час відсічі збройної агресії проти України або ліквідації (нейтралізації) збройного конфлікту, виконання інших завдань з оборони України із застосуванням будь-яких видів зброї (озброєння), настання яких з урахуванням розумної обачності неможливо було передбачити при плануванні та виконанні таких дій (завдань) або які охоплюються виправданим ризиком, крім випадків порушення законів та звичаїв війни або застосування збройної сили, визначених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Вказаним Законом внесено зміни, зокрема, до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженому Законом України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» та Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Аналіз вказаних норм свідчить про те, що дія Закону № 2124-IX розповсюджується на матеріальну відповідальність військовослужбовців під час виконання бойових завдань.
Водночас, за приписами статті 9 Закону № 160-ІХ завдана шкода не підлягає відшкодуванню, а особи звільняються від матеріальної відповідальності у разі, якщо шкоду завдано внаслідок: 1) дії непереборної сили; 2) необхідної оборони; 3) крайньої необхідності; 4) виконання наказу або розпорядження командира (начальника), крім випадків виконання явно злочинного наказу або розпорядження; 5) виправданого службового ризику; 6) затримання особи, що вчинила злочин, фізичний або психічний примус; 7) виконання спеціального завдання з попередження чи розкриття злочинної діяльності організованої групи чи злочинної організації.
Колегія суддів наголошує, що хоча під час розгляду справи і не встановлено виконання бойових завдань чи інших обставин, що передбачають звільнення від відповідальності внаслідок бойового імунітету, однак саме крайня необхідність зумовила залишення військового майна, адже за характером оперативної обстановки, яка склалась  в період з  24.02.2022 по 08.03.2022 у Харківській області, є достатні підстави стверджувати, що небезпека була реальною і саме через це було прийнято рішення про залишення  бази зберігання  особовим складом. 
Слід зазначити, що з урахуванням встановлених обставин та, беручи до уваги загальновідомі факти, дійсно обстановка на місцевості свідчила про існування реального ризику незбереження майна відповідної військової частини.
Проте, акт службового розслідування, який став підставою для притягнення позивача до матеріальної відповідальності, складений без дослідження усіх обставин та без ретельного дослідження причинного зв`язку між його протиправною поведінкою і настанням шкоди.
Приведене вище ще раз доводить відсутність повноти  службового розслідування, в той час як характер оперативної обстановки, яка склалась у Харківській області з 24.02.2022 по 08.03.2022, теж мала бути оцінена з огляду на  розумну обачність збереження життя особового складу в противагу ризикам знищення чи втрати військового майна під час  активних бойових дій. 
Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують докази, досліджені та перевірені в суді першої інстанції та не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні.
Суд наголошує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі “Серявін та інші проти України” зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі – Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі “Трофимчук проти України” ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.
Згідно статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Ураховуючи результат апеляційного розгляду, судові витрати не розподіляються. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 18.04.2023 по справі № 520/12351/22 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	Я.М. Макаренко 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	Л.В. Любчич    С.П. Жигилій