Дата документу 19.06.2024 Справа № 332/1570/24

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №332/1570/24                   Головуючий у 1 інстанції Погрібна О.М.
Провадження № 22-ц/807/1296/24 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
19 червня 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Кухаря С.В.,
Трофимової Д.А.

за участю секретаря судового засідання Смокотіної В.С. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 в особі ОСОБА_2 на ухвалу Заводського районного суду м. Запоріжжя від 02 травня 2024 року про відмову в забезпеченні позову у справі за позовом ОСОБА_1 до Селянського (фермерського) господарства «Ай-Петрі» про стягнення винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги (гонорар) та стягнення коштів, необхідних для покриття витрат, пов`язаних з виконанням доручення,-

В С Т А Н О В И Л А:
У березні 2024 року до Заводського районного суду м. Запоріжжя з позовною заявою звернувся ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Шелудько О.О.,- до Селянського (фермерського) господарства «Ай-Петрі» про стягнення винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги (гонорар) та стягнення коштів, необхідних для покриття витрат, пов`язаних з виконанням доручення.
Ухвалою судді від 22.03.2024 відкрите провадження у справі та призначений розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
30.04.2024 на адресу суду засобами електронного зв`язку надійшла заява ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Гретченко О.Л. про забезпечення позову.
В заяві зазначено, що ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 22.03.2024 відкрито провадження у справі №332/1570/24 (суддя Погрібна О.М.) за позовом ОСОБА_1 до Селянського (фермерського) господарства «Ай-Петрі» про стягнення винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги (гонорар) та стягнення коштів, необхідних для покриття витрат, пов`язаних з виконанням доручення. Ціна позову 13111,80 грн.
При вирішенні питання забезпечення позову, просить врахувати обставини щодо вчинення С(Ф)Г «Ай-Петрі» дій по зменшенню своїх активів перед кредитором.
Такими обставинами є наступне. С(Ф)Г «Ай-Петрі» (ідентифікаційний код юридичної особи 31014720), зареєстровано за адресою: 71621, Запорізька область, Василівський район, с. Лобкове, вул. Гоголя,16. Керівником та кінцевим бенефіціаром господарства є ОСОБА_3 ..
У 2023 році фізична особа підприємець ОСОБА_4 звертається до господарського суду Запорізької області з вимогами до С(Ф)Г «Ай-Петрі» (код 31014720), кінцевим бенефіціаром якого, як зазначено вище, є ОСОБА_3 і який зареєстрований за тією ж адресою, за якою зареєстрований підприємець -, про стягнення заборгованості у сумі майже 1 000 000 гривень.
При цьому, сторони у господарській справі №908/3044/23, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , надають суду для затвердження вже підписану в унісон мирову угоду, відповідно до якої до підприємця переходить належний господарству на праві власності транспортний засіб в рахунок зобов`язання за невиконане, як зазначено господарством, зобов`язання за правочином по зберіганню майна.
Вочевидь господарським судом Запорізької області відмовлено у затверджені мирової угоди, оскільки остання суперечить законодавству і порядку відчуження транспортних засобів. До такого висновку дійшов і Центральний апеляційний господарський суд по зазначеній справі.
Відразу, після відмови судом у затвердженні мирової угоди, керівник С(Ф)Г «Ай-Петрі» Мовчан О.Я. у повному обсязі визнав вимоги ОСОБА_4 , і суд задовольнив вимоги позивача (рішення у справі №908/3044/23,станом на момент складання заяви, не набрало чинності).
22.03.2024 Заводським районним судом м. Запоріжжя відкрито провадження у справі №332/1592/24 (суддя Ретинська Ю.І.) про визнання договору складського зберігання недійсним (фраудаторним), який підписано 01.10.2021 головою С(Ф)Г «Ай-Петрі» Мовчан Олександром Яковичем та фізичною особоюпідприємцем ОСОБА_4 ..
Перелічені обставини, на думку заявника, у сукупності з діями керівника С(Ф)Г «Ай-Петрі» по зменшенню активів юридичної особи фактично можуть свідчити і свідчать про дії, які можуть завдати шкоду кредиторам і потребують судового захисту з метою реального і фактичного виконання судового рішення про стягнення боргу.
При вирішенні питання забезпечення позову, окрім наведених вище, і, як на думку заявника, очевидних і об`єктивних підстав для застосування заходів забезпечення позову, просить суд також врахувати наступне. 1). Ступінь виконання С(Ф)Г «Ай-Петрі» своїх зобов`язань за договором, а вірніше їх невиконання. 2). Повне ігнорування С(Ф)Г «Ай-Петрі» вимог претензій. При цьому, такі дії господарства і стале ігнорування законних вимог ОСОБА_1 з великою вірогідністю призведуть, без застосування заходів забезпечення позову, до не виконання судового рішення і «залишення його на папері». 3). Невиконання С(Ф)Г «Ай-Петрі» зобов`язань за договором майже протягом трьох років. 4). Наявність у С(Ф)Г «Ай-Петрі» рухомого майна. 5). Використання С(Ф)Г Ай-Петрі» очевидних наявних фраудоторних конструкцій, з можливим фактичним нанесенням шкоди кредиторам, в тому числі і заявнику  ОСОБА_1 6). Обставини того, що С(Ф)Г «Ай-Петрі» ніколи не заперечував зобов`язання по виконанню умов договору, в тому числі у документах адресованих суду та інформації про хід виконання доручення, але як показав час та обставини, господарство з порушенням умов договору взагалі не збиралось виконувати свої договірні зобов`язання.
Враховуючи викладене, просить суд забезпечити позов шляхом накладення арешту на належне на праві власності С(Ф)Г «Ай-Петрі» рухоме майно, в тому числі на транспортний засіб Hyundai, модель SANTA FE, реєстраційний номер НОМЕР_1 , колір 
білий, рік виробництва 2017, в межах суми боргу 13111,80 грн, враховуючи, що відповідачу належить на праві власності рухоме майно, на яке заявник просить накласти арешт, і таке майно передано керівнику підприємства відповідача на відповідальне зберігання, про що свідчить постанова приватного виконавця від 02.04.2024 про зняття майна з розшуку.
Також просить врахувати, що саме це рухоме майно відповідач намагався незаконно передати ФОП ОСОБА_4 за мировою угодою, яка двічі не затверджена господарським судом Запорізької області та Центральним апеляційним господарським судом (справа №908/3044/23 ухвала від 07.11.2023, постанова від 28.02.2024, ухвала від 05.04.2024).

Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 02 травня 2024 року відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить ухвалу суду скасувати та постановити нове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не враховано можливість відчуження майна, задля ухилення від виконання рішення суду в подальшому.
11 червня 2024 року від представника Селянського (фермерського) господарства «Ай-Петрі» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.
17 червня 2024 року від ОСОБА_1 надійшо клопотання про розгляд справи без його участі.
Селянське (фермерське) господарство «Ай-Петрі», будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання представника не направилти, причини неявки суду не повідомили.
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Отже, зі змісту вказаної норми права вбачається, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. З врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити 
спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

З огляду на вказане та враховуючи баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, обізнаність учасників справи про дату, час та місце розгляду справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасника справи, який не з`явився в судове засідання.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.
Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Відмовляючи у задоволені заяви, суд першої інстанції керувався тим, що заява про забезпечення позову належним чином не обґрунтована, позивачем не доведено наявність ризиків, які призведуть до невиконання або ускладнення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
Такі висновки суду відповідають вимогам закону і зібраним у справі доказам.
Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
У пп.1,2 ч.1 ст. 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.
Частиною 3 ст.150 ЦПК України визначено, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, 
пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.
Крім того, при забезпечені позову мають бути враховані та взяті до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
Схожий за змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб забезпечення позову про накладення арешту на майно, що належить відповідачу, не співвідноситься з предметом позову, а отже не існує конкретного зв`язку між арештом майна і предметом позовної вимоги.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду першої інстанції.

Статтями 129, 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення. Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Вказані конституційні положення знайшли своє продовження у ЦПК України, а також у Законі України "Про судоустрій і статус суддів". Так, частинами першою, другою статті 18 ЦПК України та частинами другою, четвертою статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" регламентовано, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Відтак, забезпечення виконання судових рішень покладається, у тому числі, на суди, які, здійснюючи судовий контроль та застосовуючи інші процесуальні засоби, сприяють реалізації конституційної засади обов`язковості судового рішення.
На важливість належного виконання судових рішень неодноразово наголошував у своїх рішеннях Конституційний Суд України.
Так, за позицією Конституційного Суду України, висловленою у рішенні від 15 травня 2019 року N 2-р (II)/2019 (справа щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини другої статті 26 Закону України "Про виконавче провадження" (щодо забезпечення державою виконання судового рішення)) судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина, і саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України (абзац 15 пункту 3 мотивувальної частини рішення від 07 травня 2002 року N 8-рп/2002); право на судовий захист є гарантією реалізації інших конституційних прав і свобод, їх утвердження й захисту за допомогою правосуддя (абзац 8 пункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини рішення від 23 листопада 2018 року N 10-р/2018). Отже, як випливає з наведеного, держава повинна повною мірою забезпечити реалізацію гарантованого статті 55 Конституції України права кожного на судовий захист.
Забезпечення державою виконання судового рішення як невід`ємної складової права кожного на судовий захист закладено на конституційному рівні у зв`язку із внесенням Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" від 02 червня 2016 року N 1401-VIII змін до Конституції України та доповненням її, зокрема, статті 129-1, частиною другою якої передбачено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Конституційний Суд України, взявши до уваги статті 3, 8, частини першу, другу статті 55, частини першу, другу статті 129-1 Конституції України, свої юридичні висновки щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, дійшов висновку, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом.
Визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.
Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що визначене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава і її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (пункт 43 рішення у справі "Шмалько проти України", заява N 60750/00; пункт 84 рішення у справі "Валерій Фуклєв проти України", заява N 6318/03; пункт 64 рішення у справі "Apostol v. Georgia", заява N 30779/04; пункти 46, 51, 54 рішення у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", заява N 40450/04).
При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.
У постанові від 13.01.2020 року по справі № 922/2163/17 Верховний Суд вказав, що в кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. 
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. 
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Позивачем не доведено, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі про здійснення відповідачем всіх дій направлених на реалізацію нерухомого майна задля уникнення відповідальності та унеможливлення в подальшому виконання рішення, відхиляються колегією суддів, оскільки не підтверджені достатніми доказами. 

За положенням ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За вимогами частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування 
стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається  більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на належних доказах і висновки суду не спростовують.

Безпідставними є посилання заявника апеляційної скарги на відповідну судову практику Верховного Суду, оскільки висновки у зазначених справах, і у справі, яка переглядається, як і встановлені фактичні обставини, є різними, у кожній із цих справ суди виходили з конкретних обставин та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Окрім цього, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до постанови приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Коциняка М.О. ВП «74466035 про зняття майна з розшуку від 02.04.2024 автомобіль Hyundai, модель SANTA FE, реєстраційний номер НОМЕР_1 , колір білий, рік виробництва 2017 було описано та арештовано приватним виконавцем та передано на відповідальне зберігання боржнику. Таким чином, зазначене майно не може бути реалізовано відповідачем.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки заявника, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.
Окрім цього, відповідно до вимоги ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Таким чином, з урахуванням наведеного колегія приходить до висновку про те, що доводи наведені в апеляційній скарзі суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, а оскаржувана ухвала відповідає нормам права, тому підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.
Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що ухвалу суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для її скасування чи зміни не вбачається.
Питання про розподіл судових витрат підлягає вирішенню судом першої інстанції за результатами розгляду справи по суті.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Ухвалу Заводського районного суду м. Запоріжжя від 02 травня 2024 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 20 червня 2024 року.

Головуючий

Судді: