ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
24 квітня 2024 року
м. Київ
справа № 726/433/23
провадження № 61-1211св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,                 Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,
третя особа - виконавчий комітет Юрковецької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області як орган опіки та піклування,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Чернівецького апеляційного суду                              від 19 грудня 2023 року в складі колегії суддів: Лисака І. Н., Височанської Н. К., Кулянди М. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав. 
 
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 21 січня 2014 року перебувала у
зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого у них народився син ОСОБА_3 ,                      ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Сімейне життя не склалося, фактичні шлюбні стосунки сторони припинили з грудня 2014 року, а шлюб між ними розірвано на підставі рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 06 вересня 2016 року. З моменту припинення фактичних шлюбних відносин сторони проживали окремо, дитина постійно проживала з нею та перебувала на її утриманні.
Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 16 жовтня                      2015 року стягнуто з відповідача на її користь аліменти на утримання сина та на її утримання до досягнення дитиною 3-х річного віку.
Вказала, що відповідач не піклувався про сина, не бачив та не відвідував його, не цікавився та не займався його життям, здоров`ям, навчанням, психологічним та духовним розвитком. Крім того, відповідач у період їх спільного проживання вів антисоціальний спосіб життя, був схильний до агресії. Орган опіки та піклування надав висновок про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина з метою захисту прав та інтересів дитини.
З огляду на зазначене позивачка просила суд позбавити відповідача батьківських прав стосовно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
У квітні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, який у серпні 2023 року уточнив, до ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі батька у її вихованні.
 
В обґрунтування позову вказав, що з січня 2015 року ОСОБА_1 забрала дитину та переїхала проживати до своєї бабусі в с. Панка Сторожинецького району Чернівецької області, а потім переїхала до м. Чернівців, де дитина відвідувала дитячий садок. Він періодично приходив та відвідував сина, був присутнім на дитячих святах, поки ОСОБА_1 не влаштувала сварку та заборонила допускати його до сина. У подальшому ОСОБА_1 створила нову сім`ю та переїхала проживати у с. Юрківці Чернівецького району.
Вказував, що перераховував кошти на картковий рахунок ОСОБА_1 , придбавав одяг та іграшки для сина та передавав їх через свого батька, щоб уникати сварок й не травмувати сина, однак колишня дружина відмовлялася від отримання вказаних речей, що на його переконання спростовує її аргументи стосовно небажання батька приймати участі у житті дитини.
Також зазначив, що ОСОБА_1 своїми діями чинила та чинить перешкоди у його спілкуванні із сином, обмежила будь-який доступ до дитини, неодноразово без попередження змінювала місце проживання сина, що позбавило батька можливості бачити сина, контролювати умови його проживання тощо.
Відносно заборгованості по аліментах вказав на те, що вона виникла у зв`язку із пандемією та втратою роботи. Однак він влаштувався на іншу роботу, сплачує аліменти.
 
На підставі наведеного просив ОСОБА_2 просив суд:
-        заборонити ОСОБА_1 чинити перешкоди зустрічам і спілкуванню батька й сина;
-        дозволити ОСОБА_2 вільне спілкування із сином телефоном,  відвідувати сина під час спортивних тренувань та проводити спільні зустрічі без присутності матері за наступним графіком: (протягом 2 та 4 за чергою двох вихідних днів місяця з 19:00 год п`ятниці по 18:00 год неділі щомісячно за місцем проживання батька; день народження одного з батьків, хто проживає окремо (з 18:00 год до 21:00 год у будній день та з 10:00 год до 21:00 год у вихідний щороку); половину літніх канікул з можливістю виїзду на відпочинок в межах України; зимові канікули в непарні роки з можливістю виїзду на відпочинок в межах України; протягом 1 тижня у період весняних шкільних канікул з суботи по п`ятницю щорічно; в будь-який інший день (період) року за бажанням дитини та домовленістю з іншим із батьків.
 
Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень
 
Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 31 липня 2023 року в складі судді Байцар Л. В. позов ОСОБА_1 задоволено. 
Позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина - ОСОБА_3 ,             ІНФОРМАЦІЯ_1 . У задоволенні зустрічного позову            ОСОБА_2 відмовлено. 
 
Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд керувався тим, що відповідач, який починаючи з грудня 2014 року проживав окремо від дитини, не виконував своїх батьківських обов`язків з її виховання протягом довгого періоду, не спілкувався із дитиною, тобто фактично самоусунувся від його виховання, не піклувався про його фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, не виявляв інтересу до його внутрішнього світу, що свідчить про наявність обґрунтованих підстав для задоволення позову. Разом із тим суд установив, що  відповідач мав можливість відвідувати дитину за її місцем проживання, навчання, допомагати утримувати дитину, проте самоусунувся від своїх обов`язків. Водночас суд керувався тим, що позбавлення батьківських прав відповідача відповідає якнайкращим інтересам дитини.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , суд виходив із того, що позивач за зустрічним позовом не надав доказів того, що ОСОБА_1 чинила йому перешкоди у спілкуванні та зустрічах з дитиною. При цьому суд вказав на негативний вплив батька дитини на психоемоційний стан матері та самої дитини.
Суд також вказав на те, що запропонований позивачем порядок участі у вихованні та спілкуванні із сином суперечитиме інтересам дитини, якому станом на час розгляду справи виповнилось 8 років, та який у категоричній формі під час розмови з психологом виразив своє небажання спілкуватися з батьком, бачитися з ним.
 
Постановою Чернівецького апеляційного судувід 19 грудня 2023 року рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 31 липня 2023 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовлено. Попереджено ОСОБА_2 про необхідність належного виконання батьківських обов`язків та збільшення зусиль для належного виховання сина ОСОБА_3 ,              ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визначено наступний спосіб участі батька ОСОБА_2 у спілкуванні та вихованні сина ОСОБА_3 ,                           ІНФОРМАЦІЯ_1 :
1) вільне спілкування шляхом телефонного зв`язку з врахуванням розпорядку дня дитини та обставин, які можуть виникнути за погодженням із матір`ю;
2)дозволити відвідування дитини під час спортивних тренувань у присутності матері/тренера та за її погодженням з урахуванням обставин, які можуть виникнути (протягом перших трьох місяців після набрання рішенням суду законної сили для налагодження контакту та довірливих стосунків батька з дитиною);
3)протягом перших трьох місяців з моменту набрання рішенням суду законної сили (за домовленістю між батьками) кожної другої суботи з 12:00 до 18:00 год у присутності представника служби у справах дітей та/або матері для налагодження контакту та довірливих стосунків батька з дитиною.
4)у подальшому, побачення за місцем проживання батька протягом других та четвертих вихідних днів місяця з 10:00 год суботи по 18:00 год неділі з урахуванням обставин, які можуть виникнути;
5)у подальшому у день народження батька з 17:00 год по 20:00 год будні дні та               з 10:00 год по 20:00 год у вихідні дні з урахуванням обставин, які можуть виникнути;
6)у подальшому в період літніх канікул - два тижні (за домовленістю з матір`ю), три дні у період зимових канікул (за домовленістю з матір`ю) з урахуванням обставин, які можуть виникнути.
В решті зустрічний позов залишено без задоволення.
 
Урахувавши, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, метою якого недопущення розриву сімейних зв`язків, а також з огляду на якнайкращі інтереси дитини апеляційний суд дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції  в частині вирішенні позовних вимог  ОСОБА_1 з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог. Водночас суд вважав за необхідне попередити ОСОБА_2 про необхідність належного виконання батьківських обов`язків та збільшення зусиль для належного виховання сина ОСОБА_3 .
Надаючи оцінку висновку органу опіки про позбавлення батьківських прав, апеляційний суд вказав про те, що суд першої інстанції передчасно узяв  до уваги вказаний висновок як такий, що є однобічним, ґрунтується лише на доводах однієї                сторони - позивача, матері дитини, наданих нею документах та заслуховуванні її сусідів. Суд вважав, що викладені у цьому висновку факти нічим не підтверджені, базуються лише на тому, що дитина проживає з матір`ю, а у вітчима з ним склалися добрі відносини. Разом із тим суд установив, що батько дитини з цього приводу не був заслуханий. Крім того, вказаний висновок має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду, який оцінює всі надані докази в сукупності.
Урахувавши вік дитини, тривалу відсутність у його житті батька, відсутність унормованого контакту з батьком, з метою підтримання емоційного та здорового контакту між батьком та сином суд дійшов до переконання, що позовні вимоги ОСОБА_2 слід задовольнити частково та встановив порядок спілкування та прийняття участі батька у вихованні сина, з врахуванням розпорядку дня дитини та обставин, які можуть виникнути.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи
 
У січні 2024 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову суду апеляційної інстанції, у якій просила її скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Верховного Суду: від 30 травня 2018 року справа № 553/2563/15-ц,             від 23 січня 2020 року справа № 755/3644/19, від 23 червня 2021 року справа                 № 953/17837/19, від 17 червня 2021 року справа № 643/7876/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Касаційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції підставно ґрунтуються зокрема і показаннях свідків, допитаних в судовому засіданні, які підтвердили ті обставини, що батько тривалий час не спілкується з дитиною, не бере участі у її вихованні, не надає матеріальної допомоги, а отже спілкування батька із сином суперечитиме інтересам дитини. Заявник вказала, що ніколи не перешкоджала бачитись відповідачу з сином, не змінювала номер телефона, проте батько не цікавився життям дитини, фактично самоусунувся від її виховання, що свідчить про наявність обґрунтованих підстав для задоволення позову про позбавлення батьківських прав. Водночас позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 не тягнуло невідворотних наслідків для останнього, оскільки не позбавляло його права на спілкування з дитиною, а також права на звернення до суду із позовом про поновлення батьківських прав, коли він змінить свою поведінку по відношенню до дитини у кращу сторону. ОСОБА_2 не довів належними та допустимими доказами, що запропонований ним у зустрічному позові порядок участі у вихованні та спілкуванні із сином відповідатиме якнайкращим інтересам дитини, враховуючи небажання самої дитини спілкуватися та бачитися з батьком. Висновок апеляційного суду про те, у матеріалах справи відсутні докази злісного ухилення батька від сплати аліментів спростовується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань, яким підтверджено відкриття відносно ОСОБА_2 кримінального провадження за частиною першою статті 164 КК України. Висновок служби у справах дітей щодо доцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав прийнятий відповідним органом у межах його компетенції після перевірки фактів та обставин, які зазначалися позивачем при зверненні до цього органу, а тому є належним та допустимим доказом, якому суд апеляційної інстанції надав неправильну правову оцінку.
 
У квітні 2024 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, мотивований незгодою із її доводами та законністю й обґрунтованістю оскаржуваного судового рішення.
В обґрунтування доводів відзиву заявник вказав, що аргументи касаційної скарги про порушення апеляційним судом вимог статті 89 ЦПК України щодо неналежної оцінки доказів є безпідставними, оскільки апеляційний суд надав оцінку усім доказам у їх сукупності та зробив правильні висновки, які не були спростовані ОСОБА_1 . Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди ОСОБА_1 із наданою судом апеляційної інстанції оцінкою цих доказів.
Наведені у касаційній скарзі висновки, викладені у постановах Верхового Суду, враховані апеляційним судом під час вирішення спору в цій справі.
Водночас заявник звертає увагу на те, що він позитивно характеризується на роботі, надсилав сину посилки з речами та подарунками, не має заборгованості зі сплати аліментів.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 07 березня 2024 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
Ухвалою Верховного Суду від 18 квітня 2024 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
З 21 січня 2014 року ОСОБА_1 з ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 06  вересня 2016 року. Від шлюбу мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 16 жовтня                      2015 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 у розмірі частині всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для відповідного віку дитини, щомісячно до його повноліття, починаючи стягнення з 05 червня 2015 року. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 на її утримання по 1/6 частині всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно до досягнення дитиною                      ОСОБА_3 віку трьох років, тобто до 23 листопада 2017 року.
 
25 червня 2021 року ОСОБА_6 уклала шлюб з ОСОБА_7 .
 
Згідно із довідкою про склад сім`ї виконавчого комітету Юрковецької сільської ради № 28 від 11 січня 2023 року ОСОБА_1 проживає разом із чоловіком ОСОБА_7 , сином ОСОБА_3 та дочкою ОСОБА_8 на                                           АДРЕСА_1 , що також підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов проживання житлового будинку № 41 від 25 січня 2023 року (а. с.13-14, т.1).
 
Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів Третього ВДВС у                         м. Чернівці ВП № НОМЕР_1 сума заборгованості ОСОБА_2 станом на 17 січня 2023 року складає 163 624,89 грн, що утворилась з червня 2015 року до грудня  2022 року.
 
Згідно із випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого                    від 12 січня 2023 року ОСОБА_3 перебуває на обліку у сімейного лікаря                                        з 04 січня 2021 року, спостерігається дитячим кардіологом, хворів простудними захворюваннями. Мати виконує всі рекомендації лікарів вчасно. На огляд дитина приходила в супроводі матері та вітчима. Батько не відвідував лікаря з дитиною і не цікавився станом її здоров`я.
 
Довідкою № 02 Юрковецького закладу загальної середньої освіти від 16 січня                2023 року підтверджується, що ОСОБА_3 навчається у другому класі цього закладу освіти.
 
З характеристики на ОСОБА_3 , наданої Юрковецьким закладом загальної середньої освіти від 16 січня 2023 року № 3, встановлено, що ОСОБА_3 навчається у школі з 1-го класу, є старанним, дисциплінованим, уважним, активним, відсутні порушення дисципліни, тощо. Хлопчик проживає з матір`ю та вітчимом, які приділяють належну увагу його вихованню, систематично відвідують навчальний заклад. Рідний батько хлопчика ОСОБА_2 жодного разу в школі не був, не цікавиться життям і справами хлопчика, дитина про нього взагалі нічого не розповідає.
 
Відповідно до характеристики, виданої виконкомом Юрковецької сільської ради на ОСОБА_1 , вбачається, що остання зарекомендувала себе з позитивної сторони, працелюбна, відповідальна, із сусідами у хороших стосунках, у сім`ї панує атмосфера взаєморозуміння та поваги.
 
ОСОБА_1 під спостереженням у лікаря психіатра і нарколога, а також у розшуку не перебуває, до кримінальної відповідальності не притягувалася.
 
Рішенням № 03/18 від 10 лютого 2023 року виконавчого комітету Юрковецької сільської ради Чернівецького району затверджено висновок № 1 органу опіки та піклування від 09 лютого 2023 року, згідно із яким ОСОБА_2 свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків по відношенню до сина. З метою захисту його прав та інтересів вказано за доцільне прийняти в судовому порядку рішення про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо сина ОСОБА_3 .                            Мотивами прийняття такого рішення є: наявність заборгованості зі сплати аліментів, довідка з лікарні про те, що батько не відвідував лікаря із дитиною, характеристика на дитину зі школи та пояснення сусідів (а. с. 30-31, т.1).
 
25 жовтня 2016 року ОСОБА_2 уклав шлюб з ОСОБА_9 .
 
Згідно із довідкою ОКНП «ЧОНД» № 779 від 12 квітня 2023 року ОСОБА_2 в ОКНП «ЧОНД» не зареєстрований, за наркологічною допомогою не звертався.
 
Відповідно до характеристики з місця роботи ПП «Фабрика вікон Люкс»                    ОСОБА_2 працює на посаді завідувача складу, зарекомендував себе як працелюбний, зразковий, дисциплінований працівник, сумлінний та наполегливий. Характер врівноважений, морально стійкий, в колективі користується повагою.
 
Із заяви ОСОБА_2 на ім`я директора ПП» Фабрика вікон Люкс» вбачається, що заявник просить щомісячно перераховувати аліменти у розмірі суми заробітку ОСОБА_1 .
 
З характеристики ФК «Садгора» м. Чернівці вбачається, що ОСОБА_2 з                          2018 року є активним учасником футбольної команди, дисциплінованим спортсменом.
 
Згідно із розрахунком заборгованості зі сплати аліментів Третього ВДВС у                              м. Чернівці ВП НОМЕР_1  сукупний розмір заборгованості ОСОБА_2 станом на березень 2023 року складає 97 103,10 грн.
 
Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів боржника                  ОСОБА_2 станом на 04 липня 2023 року заборгованість відсутня, існує переплата 3 092,20 грн (а. с. 134-139, т.1).
Відповідно до психологічної характеристики ОСОБА_3 від 01 травня 2023 року             № 35, виданої Юрковецьким закладом загальної середньої освіти, його ставлення до батька ОСОБА_10 негативне, ОСОБА_3 його ніде не згадує.
 
Мотивувальна частина 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з положеннями пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Цим вимогам оскаржуване судове рішення відповідає з таких підстав.
 
Щодо позбавлення батьківських прав
 
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
 
Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
 
Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
 
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
 
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України                 (далі - СК України) мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
 
Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
 
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
 
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
 
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України»                         від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). 
 
ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява                                   № 2091/13).
 
У справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява (№ 70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
 
Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі                                       № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року  у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18,                                                від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19 та у постанові від 24 квітня 2019 року у справі  № 300/908/17.
 
Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про відсутність достатніх підстав для позбавлення відповідача батьківських прав як і гострої соціальної необхідності у цьому, тому такий захід впливу не є необхідним у демократичному суспільстві і суд діяв у межах своєї дискреції.
 
Суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про те, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батьку щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.
 
Належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків судом не встановлено і позивачем не доведено. Водночас судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з сином та брати участь у його вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.
Встановивши відсутність свідомого нехтування ОСОБА_2 своїми батьківськими обов`язками, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову про його позбавлення батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 .
 
Навпаки, відповідач в суді першої інстанції заперечував вимоги позивачки, подав зустрічну позовну заяву та пояснював, що бажає виховувати сина, зустрічатися з ним та доглядати його, що вказує на його зацікавленість у збереженні зв`язків із своєю дитиною.
 
При цьому Верховний Суд наголошує, що особисті непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків.
 
У даній справі позбавлення батьківських прав відповідача відносно сина ОСОБА_3 не відповідає інтересам дитини, оскільки обставини ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків не знайшли свого підтвердження. 
 
Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, оскільки докази, подані позивачкою, не свідчать про свідоме ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, а також про необхідність застосування такого виключного заходу саме в інтересах дитини.
 
Натомість необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини.
 
Посилання ОСОБА_1 у касаційній скарзі на те, що у дитини склались приязні стосунки з її теперішнім чоловіком на можуть бути достатньою підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, оскільки розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49). Наявності таких обставин у цій справі не доведено.
 
Водночас, колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції щодо наявності підстав для попередження ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків, налагодити контакт з дитиною, брати участь у вихованні, розвитку та піклуванні щодо нього.
З огляду на зазначене, висновки суду апеляційної інстанції про недоцільність позбавлення батька батьківських прав щодо малолітньої дитини, з урахуванням встановлених у цій справі обставин, слід визнати обґрунтованими та такими, що не суперечать правовим висновкам Верховного Суду, на які містяться посилання у касаційній скарзі.
 
Суд  апеляційної інстанції надав належну правову оцінку наявному у матеріалах справи висновку органу опіки та піклування про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно дитини.
 
Посилання у касаційній скарзі на вказаний висновок та про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки висновок виконавчого комітету Юрківецької сільської ради від 09 лютого 2023 року є недостатньо обґрунтований, зроблений без наведення достатніх доказів про ухилення відповідача від батьківських обов`язків, не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідача як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, не відображає позицію відповідача щодо виконання ним своїх батьківських обов`язків, та суперечить інтересам дитини. 
 
Вказаний висновок оцінений судом апеляційної інстанцій у сукупності з іншими доказам і сам по собі не є правовою підставою для застосування крайнього                     заходу - позбавлення батьківських прав.
 
Доводи касаційної скарги про те, що відповідач є підозрюваним у кримінальному провадженні за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченогочастиною першою статті 164 КК України, не може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, враховуючи, що особа вважається невинуватою у скоєнні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду (стаття 62 Конституції України).
 
Крім того, надаючи оцінку доводам позивачки про наявність у відповідача значної заборгованості зі сплати аліментів, апеляційний суд підставно звернув увагу на те, що у ОСОБА_2 дійсно була заборгованість по сплаті аліментів станом на час звернення позивачки з позовом, однак у період з початку 2023 року відповідач здійснював погашення заборгованості і станом на червень 2023 року така заборгованість відсутня (а. с.134-139, т.1).
 
Посилання на те, що відповідач не виконує свої батьківські обов`язки не можуть бути підставою скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки простої бездіяльності з боку батька недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька призвела до розриву зв`язків між ним та дитиною, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дитиною з боку їх матері, то ця обставина не є достатньою для позбавлення батька батьківських прав щодо його сина. Особливо в ситуації, коли батько наполегливо вказував, що він хоче відновити та розвивати стосунки зі своїм сином (постанова Верховного Суду від 04 квітня 2024 року у справі № 553/449/20). 
 
Враховуючи наведене, доводи позивача у касаційній скарзі про те, що відповідач не виконує своїх батьківських обов`язків з виховання сина, самоусунувся від участі у його житті, а також про те, що відсутні докази невинуватості відповідача у невиконанні ним своїх обов`язків, є помилковими, оскільки спростовується матеріалами справи та не відповідають фактичним обставинам справи.
 
Посилання у касаційній скарзі на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постановах: від 30 травня 2018 року справа № 553/2563/15-ц, від 23 січня 2020 року справа № 755/3644/19,                                    від 23 червня 2021 року справа № 953/17837/19, від 17 червня 2021 року справа              № 643/7876/18, є помилковими, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
 
Щодо порядку спілкування батька із дитиною
 
Надаючи оцінку доводам касаційної скарги в частині вирішення судом апеляційної інстанції зустрічних позовних вимог, колегія суддів звертає увагу на те, що ці аргументи зводяться до того, що на переконання позивачки ОСОБА_2 не довів належними та допустимими доказами, що запропонований ним у зустрічному позові порядок участі у вихованні та спілкуванні із сином відповідатиме якнайкращим інтересам дитини, враховуючи небажання самої дитини спілкуватися та бачитися з батьком.
 
Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.
 
Статтею 141 СК України визначено, що мати й батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
 
Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
 
Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (стаття 157 СК України).
 
Відповідно до статті 159 СК України, якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та її вихованні, зокрема він ухиляється від виконання рішення органу опіки і піклування, другий з батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування з урахуванням віку, стану здоров`я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.
 
Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, очевидно має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.
 
Судами з'ясовано, що батько дитини працевлаштований, не притягувався до адміністративної чи кримінальної відповідальності, позитивно характеризується на роботі, не перебуває на обліку у нарколога.
 
Урахувавши вік дитини, тривалу відсутність у його житті батька, відсутність унормованого контакту з батьком, з метою підтримання емоційного та здорового контакту між батьком та сином суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення вимог ОСОБА_2 та обґрунтовано встановив порядок спілкування та прийняття участі батька у вихованні сина з врахуванням розпорядку дня дитини та обставин, які можуть виникнути.
 
Так, установлений судом графік побачень передбачає як необхідність присутності матері (перші три місяці - до налагодження стосунків батька з дитиною), так і бажання дитини, її режим дня та стан здоров`я.
Такий висновок суду є законним, обґрунтованим та таким, що відповідає обставинам і матеріалам справи, а ОСОБА_1 не доведено протилежного.
 
Інші доводи касаційної скарги спрямовані на доведення необхідності переоцінити докази у тому контексті, який на думку позивачки, свідчить про обґрунтованість заявлених нею позовних вимог, тобто стосуються переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом апеляційної інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.
 
У справі, що розглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин. Наявність у скаржника іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятого апеляційним судом рішення та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь скаржника.
 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).
 
Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент (рішення у справі «Ruiz Toriya v. Spaine», заява від 09 грудня 1994 року № 18390/91, § 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «HIRVISAARI v. FINLAND», заява від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 2).

 
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального прав.
 
Колегія суддів вважає, що постанова суду апеляційної інстанції ухвалена з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому її, відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України, необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Чернівецького апеляційного суду від 19 грудня 2023 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді: | Є. В. Синельников   О. В. Білоконь   О. М. Осіян   Н. Ю. Сакара   В. В. Шипович