ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
23 травня 2024 року           справа №360/48/23 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді: Гаврищук Т.Г., суддів: Гайдара А.В., Казначеєва Е.Г. 
за участю секретаря судового засідання Никифорової І.М.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача-1 - Ладан Є.В.,
представника відповідача-2 – Панасенка Б.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 27 березня 2024 р. у справі № 360/48/23 (головуючий І інстанції Ірметова О.В., повне судове рішення складено 05 квітня 2024 р.) за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції про визнання наказу про звільнення протиправним, скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,- 

                                                         УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Міністерства юстиції України, Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) у якому просив визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 26.12.2022 №5826/5 про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) 30.12.2022; поновити на посаді начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) з 30 грудня 2022 року; стягнути зі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30 грудня 2022 року по день постановлення рішення.
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2023 року, яке залишено без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 22.06.2023р., у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 23 листопада 2023 року скасовано рішення Луганського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2023 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2023 року, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 27 березня 2024р. позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України від 26.12.2022 №5826/5 про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) 30.12.2022р.. Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) з 02 січня 2023 року. Стягнуто зі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02 січня 2023 року по 27 березня 2024 року у розмірі 1227671,20 грн (один мільйон двісті двадцять сім тисяч шістсот сімдесят одна гривень 20 копійок) з відрахуванням обов`язкових податків та зборів. В решті позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з таким рішенням, відповідачем 1 подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Відповідач вважає, що ні положеннями Закону України «Про державну службу», ні Кодексом законів про працю України не передбачено проведення суб`єктом призначення порівняльного аналізу працівників та їх кваліфікації та формування відповідного висновку. Положеннями ч.3 ст.87 Закону України «Про державну службу» чітко визначено - одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. Відповідач вважає, що при звільненні позивачки була дотримана встановлена процедура. Відповідно до ст.2 Закону України «Про державну службу» рівнозначна посада - посада державної служби, що належить до однієї підкатегорії посад державної служби з урахуванням рівнів державних органів. Разом з тим, Законом не визначено поняття «нижча посада» та «вища посада». Позивачці було запропоновано відповідну рівнозначну посаду державної служби категорії Б, підкатегорії Б1 – регіонального координатора Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Посада керівника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) (категорії Б, підкатегорії Б1) та посада регіонального координатора Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (категорії Б, підкатегорії Б1) є рівнозначними. На момент надання пропозиції була наявна тільки одна рівнозначна вакантна посада - регіонального координатора Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, яка і була запропонована позивачці. Аналогічна правова позиція щодо рівнозначності посад викладена Верховним судом у постанові від 05.01.2023р. у справі №340/2871/21, яка не була врахована судом першої інстанції.
Позивачка надала відзив на апеляційну скаргу, в якому проти доводів апеляційної скарги заперечував, вважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалено судом відповідно до норм матеріального та процесуального права на підставі повного і всебічного з`ясування обставин в адміністративній справі.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзив на апеляційну скаргу, дійшов висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивачка проходила державну службу в Східному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Харків) на посаді начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) як переможець конкурсу в порядку переведення, із збереженням 5 рангу державного службовця в межах категорії “Б” посад державної служби та встановленням випробування строком шість місяців, про що свідчать наказ Міністерства юстиції Міністерства юстиції (м.Харків) від 16.12.2019 №1/к в трудовій книжці НОМЕР_1 ОСОБА_1 .
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.08.2022р. № 912 “Про реорганізацію міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції” прийнято рішення про реорганізацію Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) шляхом його приєднання до Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) з перейменуванням у Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції.
Встановлено, що здійснення заходів, пов`язаних з реорганізацією міжрегіональних територіальних органів згідно з пунктом 1 цієї постанови, покладається на Міністерство юстиції.
На виконання зазначеного розпорядження Кабінету Міністрів України 22.09.2022 Міністерством юстиції України видано наказ № 4011/5 “Про реорганізацію міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції”, яким, зокрема, наказано реорганізувати Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) реорганізовано шляхом його приєднання до Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) з перейменуванням у Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції.
Встановлено, що правонаступниками міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції, які реорганізовуються є відповідні міжрегіональні управління Міністерства юстиції, до яких вони приєднуються. Утворено комісії з реорганізації міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції та призначено голів цих комісій, на яких між іншого покладено обов`язок забезпечити дотримання порядку вивільнення, звільнення, переведення державних службовців та інших працівників, встановленого Кодексом законів про працю України та Законом України “Про державну службу” (підпункт 6 пункту 8 наказу).
13 жовтня 2022 року Державним секретарем Міністерства юстиції України затверджено структуру та штатну чисельність Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, а також затверджено штатний розпис на 2022 рік Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.
16 листопада 2022 року листом №107945/14.3/31-22 за підписом Державного секретаря Міністерства юстиції України Олени Богачової на електрону пошту позивачки направлено попередження про звільнення, мотивоване тим, що постановою Кабінету Міністрів України від 16 серпня 2022 року № 912 “Про реорганізацію міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції” Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) реорганізовано шляхом приєднання до Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) з перейменуванням у Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції.
Одночасно з попередженням про звільнення позивачці запропоновано переведення на рівнозначну посаду державної служби категорії Б підкатегорії Б1 – регіонального координатора Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, наявну з урахуванням листа Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 10 листопада 2022 року № 13029/12216-1-22.
18 листопада 2022 року позивачкою направлено запит до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції з проханням надати копію посадової інструкції регіонального координатора та інформацію щодо місця розташування його робочого місця.
Листом від 01.12.2022 року №14151/12788-24-22 надана відповідь начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в якій зазначено, що інформація про місцезнаходження робочого місця за вакантною посадою регіонального координатора Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції зазначена у пункті 6 посадової інструкції, яка надається позивачу (зазначенням на території міста Полтава; короткострокові відрядження в межах України).
13 грудня 2022 року позивачка звернулась до Державного секретаря Міністерства юстиції України Богачовій О. з листом, в якому зазначила, що не може у встановлений законодавством спосіб відреагувати своєю згодою або відмовою на запропоноване їй переведення на посаду регіонального координатора Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.
22 грудня 2022 року позивачка подала до Державного секретаря Міністерства юстиції України у відповідь на попередження про її звільнення від 16.11.2022р. повідомлення про свою відмову від запропонованого їй переведення на посаду регіонального координатора Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.
23 грудня 2022 року Міністерства юстиції України, у зв`язку з реорганізацією Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) позивачу повторно запропоновано переведення на рівнозначну посаду регіонального координатора Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.
Наказом Міністерства юстиції України від 26.12.2022р. № 5826/5 “Про звільнення ОСОБА_1 ” позивачку звільнено з посади начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) 30 грудня 2022 року відповідно до пункту l частини першої, абзацу третього частини третьої статті 87 Закону України “Про державну службу” у зв`язку з реорганізацією Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) шляхом його приєднання до Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) з перейменуванням у Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції.
Позивачку ознайомлено з наказом від 26.12.2022р. та надано відповідну копію, про що свідчить її особистий підпис від 26.12.2022р..
Наведені обставини сторонами не оспорюються.
Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015р. № 889-VІІІ та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з частинами другою, третьою статті 5 Закону № 889-VIII відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.
Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.
Частиною третьої статті 87 Закону №889-VIII унормовано, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 11 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю. Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.
Таким чином, при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу на суб`єкта призначення або керівника державної служби покладено обов`язок щодо працевлаштування державних службовців, які попереджаються про наступне звільнення, а саме з моменту виникнення обставин, які зумовлюють їх можливе вивільнення.
За вимогами абз. 3 частини 3 статті 87 Закону №889-VIII державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.
Тобто, суб`єкт призначення або керівник державної служби зобов`язаний не лише попередити державного службовця про наступне звільнення, а й одночасно з цим запропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому, враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.
Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2022 року у справі №640/24023/21, від 23 лютого 2023 року у справі № 140/9066/21, від 11 травня 2023 року у справі №380/9574/21, від 27 червня 2023 року у справі № 120/3712/21-а, від 14 вересня 2023 року у справі №640/15737/22 та інших.
Верховний Суд, направляючи справу на новий розгляд у постанові зазначив, що суди залишили без уваги ту обставину, що в попередженні про наступне звільнення від 16.11.2022 ОСОБА_1 було запропоновано лише одну посаду державної служби – регіонального координатора Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, яка згідно з листом начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 10.11.2022 №13029/12216-1-22 була вакантною в цьому управлінні та належала до підкатегорії “Б1” категорії “Б” державної служби (п. 36 постанови).
Водночас суди не дослідили штатний розпис Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на 2022 рік, не порівняли його зі штатними розписами Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) і Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) та не з`ясували, чи відбулося скорочення чисельності або штату державних службовців Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) і Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) внаслідок їхньої реорганізації, які посади державної служби, рівнозначні посаді начальника міжрегіонального управління, були передбачені новим штатним розписом, коли та кому з працівників управлінь, що реорганізовувалися, ці посади були запропоновані та ким із них зайняті, чи проводив суб`єкт призначення порівняльний аналіз працівників та чи встановлював, хто з них має переважне право на залишення на роботі, яке відповідно до статті 42 Кодексу законів про працю України надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, а при рівних показниках – з урахуванням інших умов, визначених у частині другій цієї статті, зокрема, безперервного стажу роботи в установі (п. 37 постанови).
Без установлення вказаних обставин колегія суддів не має переконливих підстав вважати, що посада регіонального координатора Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції була єдиною вакантною посадою, яка з часу затвердження нового штатного розпису могла бути запропонована позивачці з урахуванням її професійної підготовки та професійних компетентностей, а також перевірити дотримання Міністерством юстиції України принципу рівності трудових прав працівників під час реорганізації Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) і Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) в частині одночасного їх попередження про наступне вивільнення та працевлаштування в реорганізованій установі з урахуванням вимог частини третьої статті 87 Закону №889-VIII і трудового законодавства ( п. 38постанови).
Згідно пункту 5 статті 353 КАС України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої або апеляційної інстанції при новому розгляді справи.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини. 
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про те, що Закон № 889-VIII, як і КЗпП України, не регламентує як саме (за якою процедурою, на основі яких документів) має визначатися рівень кваліфікації і продуктивності праці, проте це питання було предметом дослідження Верховним Судом у постанові від 11 липня 2018 року у справі №816/1232/17.
Так, у згаданій постанові Верховний Суд висловився щодо того, яким чином роботодавець може визначити хто з працівників має право на переважне залишення на роботі. Суд у цьому зв`язку наголосив також на необхідності дотримуватися відповідних положень КЗпП України (стаття 42) при звільненні працівників з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII.
Верховний Суд, зокрема, зазначив: « при проведенні вивільнення орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, за його згодою на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника.
Тому при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов`язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці.
Для такої перевірки повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо. Однією з істотних ознак більш високої продуктивності праці є дисциплінованість працівника. Тому при застосуванні положень статті 42 КЗпП України щодо переважного права на залишення на роботі слід враховувати в тому числі і наявність дисциплінарного стягнення.
Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП України.
Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз може бути проведений шляхом приготування довідки у довільній формі про результати порівняльного аналізу з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі. Тобто, ці обставини повинен з`ясовувати сам суб`єкт владних повноважень, приймаючи відповідне рішення.».
Поряд із цим, у постанові від 25 січня 2023 року у справі № 600/752/22-а суд касаційної інстанції зазначив, що запропоновані у постанові Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі № 816/1232/17 підходи/способи не є вичерпні. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може зважити також на інші обставини, які, як він вважає, можуть мати значення для визначення того з державних службовців, хто є більш кваліфікованим і продуктивним у роботі. Важливо те, що визначення переважного права на залишенні на роботі має бути обґрунтованим і певним чином об`єктивованим (вираженим назовні, оформленим) для розуміння того, як відбувався цей процес, надто тими, кого це стосується.
Як встановлено судом та не заперечується сторонами, відповідачем було запропоновано позивачці переведення на посаду державної служби категорії Б підкатегорії Б1 – регіонального координатора Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, наявну з урахуванням листа Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 10 листопада 2022 року № 13029/12216-1-22.
За наведеним у пункті 6 частини першої статті 2 Закону № 889-VІІІ визначенням рівнозначна посада - це посада державної служби, що належить до однієї підкатегорії посад державної служби з урахуванням рівнів державних органів.
Відповідно до частини першої статті 6 Закону № 889-VІІІ посади державної служби в державних органах поділяються на категорії та підкатегорії залежно від порядку призначення, характеру та обсягу повноважень, змісту роботи та її впливу на прийняття кінцевого рішення, ступеня посадової відповідальності, необхідного рівня кваліфікації та професійних компетентностей державних службовців.
Пунктом 2 частини 2 статті 6 статті 6 Закону № 889-VІІІ встановлено, що до категорії "Б" віднесені наступні посади:
-керівників та заступників керівників державних органів, юрисдикція яких поширюється на територію Автономної Республіки Крим, однієї або кількох областей, міст Києва і Севастополя, одного або кількох районів, районів у містах, міст обласного значення;
-керівників державної служби у державних органах, юрисдикція яких поширюється на територію Автономної Республіки Крим, однієї або кількох областей, міст Києва і Севастополя, одного або кількох районів, районів у містах, міст обласного значення;
-керівників та заступників керівників структурних підрозділів державних органів незалежно від рівня юрисдикції таких державних органів.
Отже, запропонована позивачці посада в розумінні Закону № 889-VІІІ є рівнозначною, як така, що належить до однієї групи оплати праці з урахуванням юрисдикції державного органу щодо правової політики по Луганській області.
Проте, посада регіонального координатора Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції входить до номенклатури призначення начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про що не заперечували сторони під час судового засідання.
Натомість, суб`єктом призначення для посади, яку обіймала позивачка, є Державний секретар Міністерства юстиції України.
Як встановлено судом, на день попередження про наступне вивільнення рівнозначні посади категорії «Б» під категорії «Б 1», на які позивачка мала право на призначення, не були вільними.
Водночас, згідно наданої відповідачем 1 таблиці посад державної служби категорії «Б» підкатегорії Б1, Б2, Б3, суб`єктом призначень яких є Державний секретар Міністерства юстиції України, на день попередження про наступне вивільнення є вакантні посади державного службовця категорії «Б», але нижчої підкатегорії ніж Б1, яку обіймала позивачка.
Отже, ураховуючи вимоги абз 2 ч. 3 ст. 87 Закону № 889-VIII, який встановлює, як виняток пропонування нижчої посади державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей державному службовцю, суб`єкт призначення – Відповідач 1, у разі відсутності вакантної рівнозначної посади державної служби, насамперед повинен був запропонувати позивачці наявну вакантну нижчу посаду державної служби відповідно до її професійної підготовки та професійних компетентностей.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції про те, що суб`єктом призначення під час розгляду питання про вивільнення не дотримано вимоги ст. 87 Закону № 889-VIII та відповідних положень КЗпП України (стаття 42), що є підставою для визнання протиправним та скасування спірного наказу про звільнення позивачки та поновлення її на посаді .
Колегія суддів зазначає, що приписи частини третьої статті 87 Закону №889-VIII покладають обов`язок на суб`єкта призначення/керівника державної служби враховувати переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю, й ця вимога викладена достатньо чітко і зрозуміло, що не залишає місця для її неоднозначного (множинного) розуміння та/чи застосування.
Недотримання цього обов`язку, як і невмотивоване (необґрунтоване) надання переваги одному державному службовцю над іншим (коли йдеться про переведення в рамках скорочення чисельності і штату державних службовців) має наслідком також порушення принципу забезпечення рівного доступу до державної служби, який закріплений у статті 4 Закону № 889-VIII.
Такий висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 25 січня 2023 року у справі № 600/752/22-а.
Доводи відповідача про те, що судом першої інстанції не були враховані правові висновки, викладені Верховним судом у постанові від 05.01.2023р. у справі №340/2871/21, колегія суддів вважає помилковим, оскільки у наведеній постанові чітко визначено, що одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю ( п.35). Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду( п.36)..
Статтею 235 КЗпП визначено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. 
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. 
При визначенні середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд першої інстанції правомірно керувався положеннями Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.
Відповідачем стягнута на користь позивачки сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу не оспорюється.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції правомірно задоволено позов
За приписами пункту 1 частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг правильно встановлені обставини справи, судове рішення є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.
Апеляційний суд дійшов висновку про те, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні, а тому відхиляє апеляційну скаргу і залишає судове рішення без змін.
Керуючись статями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
                                                          ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 27 березня 2024 р. у справі № 360/48/23 - залишити без задоволення.
Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 27 березня 2024 р. у справі №360/48/23 - залишити без змін.
Постанова у повному обсязі складена та підписана 23 травня 2024 року. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з 23 травня 2024 року та підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя:                                                                                                    Т.Г. Гаврищук

Судді                                                                                                                                 А.В. Гайдар

                                                                                                                                     Е.Г. Казначеєв