ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
06 травня 2024 року
м. Київ
справа № 932/11390/20
провадження № 61-100 св 24
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В.,                    Луспеника Д. Д., 
учасники справи:
позивач     ОСОБА_1 ,
представник позивача -  ОСОБА_2 ,
відповідач - ОСОБА_3 , 
представник відповідача- ОСОБА_4 ,
третя особа- Сьома дніпровська державна нотаріальна контора,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_2 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська 
від 04 липня 2023 року у складі судді Цитульського В. І. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 листопада 2023 року у складі колегії суддів: Красвітної Т. П., Єлізаренко І. А., Свистунової О. В.,
ВСТАНОВИВ:
1.            Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2020 року  ОСОБА_5  звернувся до суду з позовом до 
 ОСОБА_3 , третя особа - Сьома дніпровська державна нотаріальна контора, про встановлення факту спільного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним.
Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його та відповідача мати - ОСОБА_6 . Відповідач є його рідний брат. 
Після смерті матері вони домовилися звернутися до нотаріуса для оформлення спадщини. Проте в обумовлений день він не зміг піти до нотаріуса, тому відповідач самостійно звернувся до нотаріуса. ОСОБА_3 мав повідомити у разі якщо його присутність у нотаріуса буде обов`язковою. Після візиту до нотаріуса відповідач повідомив, що подав заяву про прийняття спадщини за законом від них обох. 
22 вересня 2020 року вони звернулися до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, проте йому було відмовлено у видачі такого свідоцтва у зв`язку із пропуском строку для прийняття спадщини, 
а ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом 
від 22 серпня 2020 року на 1/3 частку квартири 
АДРЕСА_1 .
Позивач вважав, що він також прийняв спадщину після смерті матері, оскільки на момент її смерті проживав разом з матір`ю за адресою: 
АДРЕСА_2 , а реєстрація місця проживання матері у квартирі АДРЕСА_1 не спростовує вказані обставини. Отже, виданим на ім`я відповідача свідоцтвом про право на спадщину за законом порушено його права, оскільки він також є спадкоємцем першої черги та відповідно до положень закону спадщина підлягала розподілу між ним та відповідачем у рівних частках. 
З врахуванням викладеного ОСОБА_5  просив суд встановити факт його постійного проживання з матір`ю - ОСОБА_6 за адресою: 
по АДРЕСА_2 , на час відкриття спадщини та визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 22 серпня 
2020 року на ім`я ОСОБА_3 . Сьомою дніпровською державною нотаріальною конторою на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 .
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції 
Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 липня 
2023 року у задоволенні позову  ОСОБА_5 відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2017 року у справі 
№ 200/2235/17 ОСОБА_5 притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 173-2 КУпАП, накладено на нього стягнення у виді сорока годин громадських робіт та стягнуто судовий збір у сумі 320 грн. Потерпілим у вказаній справі була спадкодавець - ОСОБА_6 , події відбувалися 17 січня 2017 року у будинку АДРЕСА_2 .
Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 квітня 2017 року 
у справі № 200/2235/17 апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено, постанову Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2017 року у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_5 скасовано, провадження у справі закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП за відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП. Апеляційний суд при розгляді справи 
№ 200/2235/17 дійшов висновку про те, що «з пояснень правопорушника ОСОБА_5 та потерпілої ОСОБА_6 , вбачається що вони, проживаючи в одному будинку, фактично його розділили, при цьому кожний з них користується лише тими приміщеннями, які вважає своїми, та сплачує свою частку комунальних витрат окремо. Вони не мають спільного побуту, спільного бюджету та витрат, спільних прав та обов`язків сімейного характеру. Наведені обставини свідчать про те, що, незважаючи на кровне споріднення правопорушника ОСОБА_5 та потерпілої ОСОБА_6 , сімейні відносини в них відсутні, що виключає можливість кваліфікації зазначених у постанові суду дій ОСОБА_5 як насильства в сім`ї відповідно до положень частини першої статті 173-2 КУпАП, та є підставою для закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо нього згідно з пунктом 1 частини першої статті 247 КУпАП за відсутністю складу адміністративного правопорушення».
Ураховуючи викладене, будинок АДРЕСА_2 було поділено на дві частини, в одній з яких проживала спадкодавець, в іншій позивач. ОСОБА_5 не мав доступу до приміщень, які займала спадкодавець. Зазначена обставина також підтверджена показаннями свідків.
Позивач, вказуючи про те, що він допустив помилку, не звернувшись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини протягом встановленого законом строку, фактично усвідомлював ту обставину, що йому для прийняття спадщини необхідно подати відповідну заяву, тобто він розумів, що положення частини третьої 
статті 1268 ЦК України на нього не поширюються. 
Крім того, позивачем обрано неналежний спосіб захисту, оскільки захищаючи права спадкоємця на 1/3 частку спірної квартири, яка зареєстрована за відповідачем, належним способом може бути віндикаційний позов, а у частині іншого майна, яке залишається зареєстрованим за спадкодавцем, вимога про визнання права власності.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 листопада 2023 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська 
від 04 липня 2023 року змінено у частині правового обґрунтування відмови 
у задоволенні позову. В іншій частині рішення Бабушкінського районного суду 
м. Дніпропетровська від 04 липня 2023 року залишено без змін.
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позивач в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції вказував про те, що будинок 
АДРЕСА_2 фактично поділений на дві частини, він та мати користувались різними частинами будинку, які обладнані окремими, у тому числі, кухнями, санвузлами. 
Позивачем не надано належних та допустимих доказів проживання його матері - ОСОБА_6 на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з ним 
у будинку АДРЕСА_2 . Копія довідки квартального комітету № 7 Бабушкінської районної у м. Дніпропетровську ради від 12 листопада 2015 року не містить інформацію про фактичне проживання ОСОБА_6 по АДРЕСА_2 разом з позивачем, де він зареєстрований 
з 08 січня 2001 року. У цій довідці лише зазначено, що ОСОБА_6 є власницею за цією адресою без реєстрації. Крім того, вказана довідка видана у листопаді 2015 року, тобто більше ніж за чотири роки до відкриття спадщини після смерті матері сторін у лютому 2020 року. Інших належних та допустимих доказів фактичного проживання ОСОБА_6 на час відкриття спадщини 
ІНФОРМАЦІЯ_1 по АДРЕСА_2 позивачем не надано, клопотання про витребування відповідних доказів судом не заявлено.
Апеляційний суд дійшов висновку про те, що місце проживання спадкодавця ОСОБА_6 було зареєстроване у квартирі 
АДРЕСА_1 з 28 червня 1993 року до дня її смерті.
Відповідач заперечував факт проживання матері - ОСОБА_6 на час відкриття спадщини разом з позивачем по АДРЕСА_2 . Згідно з поясненнями відповідача їх мати - ОСОБА_6 останні півтора роки до відкриття спадщини фактично проживала у смт. Обухівка Дніпровського району Дніпропетровської області.
Факти численних звернень ОСОБА_6 14 серпня 2016 року, 27 вересня 
2016 року, 18 січня 2017 року, 29 січня 2017 року, 20 лютого 2019 року до поліції із заявами про нанесення їй тілесних ушкоджень, виникнення конфліктів, що мали місце за адресою по АДРЕСА_2 , не свідчить про її фактичне проживання за цією адресою на час смерті, тобто ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки останнє таке звернення було за рік до відкриття спадщини.
Доводи ОСОБА_5 в апеляційній скарзі у справі № 200/2235/17 про адміністративне правопорушення про те, що фактичний розподіл будинку АДРЕСА_2 на дві частини, однією з яких користувався він із сім`єю, іншою - ОСОБА_6 , не є визначальним доказом при розгляді цієї справи. Обставини у справі № 200/2235/17 про адміністративне правопорушення мали місце станом на 17 січня 2017 року, тобто за три роки до відкриття 
спадщини - ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Таким чином, оскільки  ОСОБА_5 не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження факту проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому апеляційний суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для встановлення факту постійного 
проживання ОСОБА_5 з ОСОБА_6 на час відкриття спадщини 
по АДРЕСА_2 . ОСОБА_5 у встановлений законом шестимісячний строк з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті матері до нотаріуса не звернувся, а отже, відсутні докази порушення прав позивача при видачі оспорюваного свідоцтва про права на спадщину за законом на ім`я відповідача. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі представник ОСОБА_5 - ОСОБА_2 просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким позов  ОСОБА_5 задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2024 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 932/11390/20 
з Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська. Підставою відкриття касаційного провадження зазначено пункти 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.
У лютому 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що позивач на час смерті матері - 
ОСОБА_6 постійно проживав з нею по АДРЕСА_2 , тобто відповідно до положень частини третьої статті 1268 ЦК України він є таким, що прийняв спадщину після смерті ОСОБА_6 .
Суди, встановивши факт того, що він та спадкодавець проживали разом 
в одному будинку, дійшли помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. 
Будинок по АДРЕСА_2 не був поділений між ним та спадкодавцем, він є нероздільним, має один вхід, одне подвір`я, один вихід з прибудинкової території. На час відкриття спадщини конфліктів між ним, його новою дружиною та матір`ю не існувало, ОСОБА_6 постійно проживала у вищевказаному житловому будинку. 
Доводи особи, яка подала відзив 
У лютому 2024 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подав відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на їх законність не впливають. Позивач не проживав з матір`ю на час відкриття спадщини, оскільки належними доказами підтверджено факт того, що будинок по АДРЕСА_2 було розділено на дві частини, тобто на два окремих житлових приміщення. Спадкодавець фактично проживала 
у смт Обухівка Дніпровського району Дніпропетровської області.
2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження 
у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані рішення суду першої інстанції у незміненій при апеляційному перегляді частині та постанова апеляційного суду ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Судом установлено, що ОСОБА_6 є матір`ю ОСОБА_5 , відповідно до копії свідоцтва про народження від 14 листопада 1990 року (а.с. 13, т. 1).
Згідно з інформації з Державного реєстру прав на нерухоме майно від 06 жовтня 2020 року право власності на будинок АДРЕСА_2 зареєстроване на 1/2 частку за ОСОБА_5 та на 1/2 частку 
за ОСОБА_6 (а.с. 16 т.1).
Власниками земельної ділянки, площею 0,0392 га, (кадастровий номер 1210100000:02:310:0006) для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2 , згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку від 22 жовтня 2007 року серії ЯБ №878715 були ОСОБА_7 та ОСОБА_6 (а.с. 32, т. 1).
Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 04 грудня 1998 року квартира АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 
(а.с. 132, т. 1).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 22 лютого 2020 року (а.с. 17, т. 1).
Згідно з копією спадкової справи № 89/2020, заведеної Сьомою дніпровською державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_6 , із заявою про прийняття спадщини 26 лютого 2020 року звернувся лише ОСОБА_3 
(а.с. 125 зворот, т. 1).
ОСОБА_6 була зареєстрована у квартирі 
АДРЕСА_1 з 28 червня 1993 року до дня смерті; інші зареєстровані особи за цією адресою на день її смерті відсутні, що підтверджується листом відділу обліку проживання фізичних осіб Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради 
від 06 березня 2020 року № 14/5-2791 (а.с. 131 зворот, т. 1).
22 серпня 2020 року ОСОБА_3 звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частку квартири 
АДРЕСА_1 (а.с. 131, т. 1).
Сьомою дніпровською державною нотаріальною конторою 02 серпня 
2020 року ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за законом 
№ 2-989 на 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 
(а.с. 141, т. 1).
Постановою Сьомої дніпровської державної нотаріальної контори від 22 вересня 2020 року ОСОБА_5 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , 
у зв`язку із пропуском строку для прийняття спадщини (а.с. 18, т. 1).
Згідно з копією паспорту громадянина України від 22 січня 2007 року 
серії НОМЕР_1 місце проживання ОСОБА_5 зареєстроване за адресою: 
АДРЕСА_2 з 08 січня 2001 року (а.с. 11, т. 1).
Відповідно до копії довідки квартального комітету № 7 Бабушкінської районної 
у м. Дніпропетровську ради від 12 листопада 2015 року ОСОБА_5 зареєстрований та проживає за адресою АДРЕСА_2 ; склад сім`ї: ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , остання є співвласником за цією адресою без реєстрації (а.с. 14, т. 1).
Листом відділу поліції № 7 Дніпровського районного управління поліції головного управління національної поліції у Дніпропетровській області від 14 липня 
2022 року № 437/3-822 повідомлено, зокрема, що ОСОБА_6 14 серпня 
2016 року, 27 вересня 2016 року, 18 січня 2017 року, 29 січня 2017 року, 20 лютого 2019 року зверталася до поліції із заявами про нанесення їй тілесних ушкоджень, виникнення конфліктів, що мали місце за адресою АДРЕСА_2 ; до Єдиного реєстру досудових розслідувань 09 листопада 2016 року було внесено відомості за ознаками кримінального правопорушення передбаченого 
частиною першою статті 125 КК України, яке було закрите 29 листопада 2016 року. До Єдиного реєстру досудових розслідувань 17 жовтня 2017 року було внесено відомості за ознаками кримінального правопорушення передбаченого 
частиною першою статті 122 КК України, яке направлено до суду (а.с. 120-121, т. 1).
Постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2017 року у справі № 200/2235/17 ОСОБА_5 притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 173-2 КУпАП, накладено на нього стягнення у виді сорока годин громадських робіт та стягнуто судовий збір у сумі 320 грн. Потерпілим у вказаній справі була спадкодавець - ОСОБА_6 , події відбувалися 17 січня 2017 року у будинку АДРЕСА_2 .
Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 квітня 2017 року 
у справі № 200/2235/17 апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено, постанову Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2017 року 
у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_5 скасовано, провадження у справі закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП за відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП. Апеляційний суд при розгляді справи 
№ 200/2235/17 дійшов висновку про те, що «з пояснень правопорушника  ОСОБА_5 та потерпілої   ОСОБА_6 , вбачається що вони, проживаючи в одному будинку, фактично його розділили, при цьому кожний з них користується лише тими приміщеннями, які вважає своїми, та сплачує свою частку комунальних витрат окремо. Вони не мають спільного побуту, спільного бюджету і витрат, спільних прав та обов`язків сімейного характеру. Наведені обставини свідчать про те, що, незважаючи на кровне споріднення правопорушника  ОСОБА_5 та потерпілої   ОСОБА_6 , сімейні відносини в них відсутні, що виключає можливість кваліфікації зазначених у постанові суду дій    ОСОБА_5 як насильства в сім`ї відповідно до положень частини першої статті 173-2 КУпАП, та є підставою для закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо нього згідно з пунктом 1 частини першої статті 247 КУпАП за відсутністю складу адміністративного правопорушення».
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд
і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно зі статтями 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга 
статті 1220 ЦК України).
У частинах першій та другій статті 1223 ЦК України визначено, що право
на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Частиною першою статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.
Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.
Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).
Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Тобто, будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину.
Подібні правові висновки щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду: від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212 св 19), від 21 жовтня 2020 року у справі 
№ 569/15147/17 (провадження № 61-39308 св 18), від 02 квітня 2021 року у справі 
№ 191/1808/19 (провадження № 61-6290 св 20), від 28 квітня 2021 року у справі 
№ 204/2707/19 (провадження № 61-15380 св 20), від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19 (провадження № 61-3620 св 21), від 19 квітня 2023 року у справі 
№ 2-516/2007 (провадження № 61-11834 св 22).
У частині третій статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. 
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази               за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Ураховуючи викладене, апеляційний суд, встановивши фактичні обставини 
у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, дійшов обґрунтованого висновку про те, що  ОСОБА_5 належних та допустимих доказів на підтвердження проживання його матері - ОСОБА_6 на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з ним у будинку 
АДРЕСА_2 не надано. 
Апеляційний суд дійшов вірного висновку про те, що у довідці квартального комітету № 7 Бабушкінської районної у м. Дніпропетровську ради від 12 листопада 2015 року, яка видана більше ніж за чотири роки до відкриття спадщини після смерті спадкодавця, зазначено лише те, що ОСОБА_6 є власницею за цією адресою без реєстрації, тобто будинку по АДРЕСА_2 . Проте інші докази на підтвердження фактичного проживання ОСОБА_6 на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 по АДРЕСА_2 позивачем не надано. А місце проживання спадкодавця ОСОБА_6 було зареєстроване у квартирі АДРЕСА_1 з 28 червня 1993 року до дня її смерті.
Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду про те, що звернення спадкодавця ОСОБА_6 14 серпня 2016 року, 27 вересня 
2016 року, 18 січня 2017 року, 29 січня 2017 року, 20 лютого 2019 року до поліції із заявами про нанесення їй тілесних ушкоджень, виникнення конфліктів, що мали місце за адресою по АДРЕСА_2 не свідчить про її фактичне проживання за цією самою адресою на час смерті, тобто ІНФОРМАЦІЯ_1 . Обставини адміністративної справи № 200/2235/17 виникли станом на 17 січня 2017 року, тобто за три роки до відкриття спадщини.
Отже, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про те, що позивачем відповідними доказами своїх позовних вимог не підтверджено, тому обґрунтованим є висновок судів про відмову у задоволенні його позову. 
Доводи касаційної скарги про те, що будинок по АДРЕСА_2 
не був поділений між позивачем та спадкодавцем, на увагу не заслуговують, оскільки не впливають на вирішення цієї справи та не підтверджують факт спільного проживання позивача зі спадкодавцем саме на час відкриття спадщини. 
Посилання касаційної скарги на відповідні показання свідків є безпідставними, оскільки показаннями свідків за відсутності інших належних доказів не може бути встановлений факт проживання позивача зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Схожі за змістом правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження 
№ 61-5296 св 19), від 12 жовтня 2022 року у справі № 221/4624/20 (провадження 
№ 61-13965 св 21), від 10 травня 2023 року у справі № 569/10171/21 (провадження № 61-12992 св 22).
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції у незміненій при апеляційному перегляді частині та постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 липня 
2023 року у незміненій при апеляційному перегляді частині та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 листопада 2023 рокузалишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                       Б. І. Гулько
 
                                                                                                Г. В. Коломієць
 
Д. Д. Луспеник