П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  686/7413/24 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Колієв С.А. 
Суддя-доповідач -  Шидловський В.Б.   
27 травня 2024 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Шидловського В.Б. 
суддів:  Курка О. П.  Боровицького О. А. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22 березня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління патрульної поліції в Хмельницькій області, Департаменту патрульної поліції  про скасування постанови, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до управління патрульної поліції в Хмельницькій області, Департаменту патрульної поліції, в якому просив скасувати постанову серія ЕНА №1609270 від 07.03.2024 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі.
В обґрунтування позову зазначено, що оскаржувану постанову вважає незаконною та необґрунтованою. Зазначив, що зупинку у вказаному у постанові місці він здійснив вимушено, у зв`язку із наявною технічною несправністю автомобіля та з метою запобігання аварійної ситуації. При ухваленні оскаржуваної постанови інспектором поліції вказані обставини (відповідні його пояснення) не були враховані. Крім того інспектором поліції були порушені його права на захист оскільки не надана можливість скористатися правовою допомогою.
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22 березня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору. Так, апелянт наполягає на тому, що зупинку транспортного засобу із порушенням вимог п.8.4 ПДР здійснив у стані крайньої необхідності, тобто у зв`язку із його поломкою.
Ухвалою суду від 13.05.2024 справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.
Проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, 07.03.2024 інспектором поліції УПП в Хмельницькій області Любарчуком С.В. було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія ЕНА №1609270, якою ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у сумі 340,00 гривень. 
Вказаною постановою ОСОБА_1 був визнаний винуватим у тому, що він, 07.03.2024 року о 16 год. 58 хв. керуючи автомобілем марки Mersedes Vito н.з. НОМЕР_1 в зоні дії дорожнього знаку 3.34 ПДР ("Зупинку заборонено") здійснив зупинку транспортного засобу по АДРЕСА_1 , чим порушив вимоги п.8.4 в ПДР, за що передбачена адміністративна відповідальність за ч.1 ст.122 КУпАП. Вчинення адміністративного правопорушення було зафіксоване портативним технічним засобом (нагрудним відеореєстратором).
Вважаючи прийняту постанову протиправною, позивач звернувся з позовом до суду для її скасування.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із того, що вчинення ОСОБА_1 вищевказаного адміністративного правопорушення (порушення вимог дорожнього знаку 3.34 та здійснення зупинки транспортного засобу в зоні дії вказаного дорожнього знаку) підтверджується представленими відповідачем відеозаписом події, а також долученою дислокацією технічних засобів регулювання дорожнім рухом по вул.Проскурівська у м.Хмельницькому. Згідно вказаних документів (дислокації) підтверджено наявність на вказаній ділянці дороги дорожнього знаку 3.34 (Зупинка заборонена). Натомість згідно представленого відеозапису підтверджено факт, що ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки Mersedes Vito н.з. НОМЕР_1 здійснив зупинку вказаного транспортного засобу в зоні дії знаку 3.34 ПДР. Посилання позивача та його представника на те, що така зупинка була обумовлена технічною несправністю автомобіля, про що останній зазначав інспектору поліції нічим не підтверджені та повністю спростовуються представленим відповідачем відеозаписом події.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.
Положеннями ст.9 КУпАП визначено, що адміністративним правопорушення (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Відповідно до ст.23 Закону України "Про Національну поліцію" поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням ПДР його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.
Згідно із ст.14 Закону України "Про дорожній рух" учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.
Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України "Про дорожній рух" встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306. 
Пунктом 1.9. Правил дорожнього руху передбачено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Відповідно до п.8.1 ПДР України регулювання дорожнього руху здійснюється за допомогою дорожніх знаків, дорожньої розмітки, дорожнього обладнання, світлофорів, а також регулювальниками.
Згідно з абз.1 п.8.2 ПДР України дорожні знаки мають перевагу перед дорожньою розміткою і можуть бути постійними, тимчасовими та із змінною інформацією.
За приписами п.п. "в" п.8.4 ПДР України дорожні знаки зокрема поділяються на заборонні знаки, які запроваджують або скасовують певні обмеження в русі.
Відповідно до положень розділу 33 ПДР України (Дорожні знаки) дорожній знак 3.34 "Зупинку заборонено" відноситься до заборонних знаків, та в зоні дії цього знаку заборонена зупинка і стоянка транспортних засобів, крім таксі, що здійснює посадку або висадку пасажирів (розвантаження чи завантаження вантажу).
Положення ч.1 ст.122 КУпАП передбачають адміністративну відповідальність за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками.
Статтею 251 КУпАП визначено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Право поліції використовувати інформацію відеозапису в якості речового доказу наявності або відсутності факту правопорушення прямо передбачено ст.40 Закону України "Про Національну поліцію".
Так, відповідно до ст.40 Закону України "Про Національну поліцію" поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: 1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; 2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.
Аналізуючи доводи апеляційної скарги стосовно безпідставності винесення оскаржуваної постанови, колегія суддів враховує наступне.
Так, доводи апеляційної скарги практично зводяться до того, що зупинку транспортного засобу із порушенням вимог п. 8.4 ПДР позивач здійснив у стані крайньої необхідності, тобто у зв`язку із його поломкою. 
З даного приводу судом першої інстанції вірно встановлено, що вчинення ОСОБА_1 порушення вимог дорожнього знаку 3.34 та здійснення зупинки транспортного засобу в зоні дії вказаного дорожнього знаку підтверджується представленими відповідачем відеозаписом події, а також долученою дислокацією технічних засобів регулювання дорожнім рухом по вул. Проскурівська у м. Хмельницькому. Згідно з вказаними документами (дислокації) підтверджено наявність на вказаній ділянці дороги дорожнього знаку 3.34 (Зупинка заборонена). 
Натомість відповідно до представленого відеозапису підтверджено факт, що ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки Mersedes Vito н.з. НОМЕР_1 здійснив зупинку вказаного транспортного засобу в зоні дії знаку 3.34 ПДР. При цьому, посилання позивача та його представника на те, що така зупинка була обумовлена технічною несправністю автомобіля про що останній зазначав інспектору поліції нічим не підтверджені та повністю спростовуються представленим відповідачем відеозаписом події.
Більше того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідно наголосити, що позивач на відеозаписі пояснив, що здійснив дане порушення у зв`язку із відсутністю іншого вільного місця для паркування. 
Таким чином, про будь-які факти поломки його автомобіля позивач під час розгляду справи про притягнення його до адміністративної відповідальності інспектору не повідомляв, а відтак колегія суддів розцінює зазначені мотиви апеляційної скарги виключно як спробу уникнути відповідальності. 
Крім того, судом першої інстанції в повній мірі надано оцінку позиції ОСОБА_1 щодо порушення його права на захист  під час розгляду інспектором справи про притягнення до адміністративної відповідальності та встановлено безпідставність зазначеної позиції. Так, відповідно до дослідженого відеозапису під час розгляду справи інспектором поліції були роз`яснені права ОСОБА_1 , в тому числі і право скористатися правовою допомогою, та будь-яких заяв щодо надання можливості забезпечити участь адвоката при розгляді справи останнім не заявлялося.
Відтак, колегія суддів приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги ґрунтуються на невірному трактуванні норм матеріального та процесуального права та спрямовані виключно на уникнення позивачем відповідальності за порушення ПДР.
Положення ст.2 КАС України та ч.4 ст.242 КАС України вказують, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно із п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах законодавства та не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, у зв`язку із чим оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22 березня 2024 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 	 	Шидловський В.Б.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Курко О. П.    Боровицький О. А.