15.05.24
22-ц/812/839/24
Провадження № 22-ц/812/839/24 Суддя першої інстанції Селіщева Л.І.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.

П О С Т А Н О В А
Іменем України

14 травня 2024 року м. Миколаїв Справа № 488/4505/23
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого – Царюк Л.М.,
суддів – Базовкіної Т.М., Яворської Ж. М.,
при секретарі судового засідання – Богуславській О.М.,
без участі учасників справи,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діяла її представник – ОСОБА_2 , на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22 січня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Селіщевої Л.І., в залі судового засідання в м. Миколаїв, повний текст якого складено 05 лютого 2024 року, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на дитину,

В С Т А Н О В И В:

02 листопада 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на дитину.
Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з 19 вересня 2015 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 . 
Від шлюбу сторони мають малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Починаючи з 2023 року шлюбні відносини між сторонами стали напруженими, а у вересні цього року відповідач виїхав з квартири, у якій проживали сторони, і почав проживати окремо.
З жовтня дитина проживає з матір`ю і знаходиться на її утриманні, при цьому відповідач ухиляється від утримання дитини, матеріальної допомоги добровільно не надає. Разом із цим, він є працездатним чоловіком, інших осіб на його утриманні немає, а тому має можливість надавати фінансову допомогу на утримання сина.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд стягнути з ОСОБА_3 на її користь аліменти на дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 від заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати подання позову і до досягнення дитиною повноліття.
Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22 січня 2024року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на сина – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 06 листопада 2023 року і до досягнення дитиною повноліття.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу 5 000 грн.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 1 211.20 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу 3 000 грн.
Рішення суду мотивовано тим, що суд, визначаючи частку заробітку (доходу) відповідача яка буде стягуватися як аліменти, врахував, зокрема, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, який має ряд хронічних захворювань, у зв`язку з чим потребує постійного лікування, за станом здоров`я відповідач був знятий з військового обліку у 2016 році. 
Враховуючи складність справи та обсяг доказів у справі, співмірність до категорії справи, критерію реальності адвокатських витрат, фінансовий стан обох сторін, а також часткове задоволення позову, суд доходить висновку, що достатнім та таким, що відповідає критеріям розумності, буде доцільно встановити розмір витрат, які необхідно стягнути з відповідача на користь позивача у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу - 5 000 грн, а з позивача на користь відповідача стягнути витрати на правову допомогу в розмірі 3 000 грн.
Не погодившись з рішенням суду щодо розміру аліментів, ОСОБА_1 , в інтересах якої діяла її представник – ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила його змінити та ухвалити нове, яким стягнути з відповідача аліменти на сина ОСОБА_5 у розмірі 1/3 частки від усіх видів заробітку, але не менше, ніж 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 06 листопада 2022 року і до досягнення дитиною повноліття та здійснити перерозподіл судових витрат.
Апеляційна скарга мотивована тим, що вказані в оскаржуваному рішенні суду обставини з приводу наявності у відповідача ряду хронічних захворювань, встановлені судом першої інстанції невірно, за відсутності належних доказів на підтвердження таких обставин.
Довідка № 446-01 від 26 грудня 2022 року не є доказом, що підтверджує будь-який діагноз відповідача станом на дату її видачі (станом на 2022 рік) та не є доказом, що підтверджує встановлення будь-якого діагнозу взагалі. Натомість містить опосередковані відомості про пройдене відповідачем в 2016 році лікування та його результати. 
Відповідачем не надано доказів, якими б підтверджувалась наявність в нього діагнозу гепатит С, станом на дату розгляду справи. Натомість надано довідку, якою підтверджується, що внаслідок лікування в 2016 році відповідача було вилікувано від гепатиту С. Інших доказів на підтвердження наявності у відповідача гепатиту С не надано, а захворювання опорно-рухового апарату наявні у кожної п`ятої людини на планеті.
При цьому, згідно всіх наданих відповідачем довідок кістково-диструктивних змін у відповідача не виявлено.
Вищезазначені довідки не підтверджують обставини наявності у відповідача інвалідності та/або втрати ним працездатності, тим більше по його професійній діяльності.
Доказів наявності у відповідача варикозної хвороби станом на дату розгляду суду надано не було.
Наданим суду посвідченням не підтверджується та обставина, що відповідач знятий з військового обліку, а також його непрацездатність, а підтверджується тільки те, що відповідача переведено в запас.
Суд першої інстанції встановив вказані обставини за відсутності належних доказів, у зв`язку з чим позивач просить виключити дані обставини, як такі, що встановлені судом, з мотивувальної частини рішення.
Судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та помилково встановлено ту обставину, що стан здоров`я відповідача не дозволяє йому сплачувати аліменти в розмірі 1/3 частки від доходу, що відповідало б найкращим інтересам їх спільної з позивачем дитини, яка на даний час перебуває в Німеччині на повному утриманні матері.
Крім того, докази надані стороною відповідача на підтвердження витрат на надання професійної правничої допомоги відповідачу у сумі 3 000 грн належними доказами не підтверджується, а отже, такі витрати не підлягають стягненню з позивача.
Також відповідачем не було доведено не співмірності заявлених втрат на правничу допомогу понесених позивачем, з огляду на що, суд першої інстанції не мав права довільно зменшувати розмір таких витрат на власний розсуд.
Від ОСОБА_3 , в інтересах якого діяв його представник – ОСОБА_6 , надійшов відзив на апеляційну скаргу.
У відзиві відповідач зазначав, що з апеляційною скаргою ОСОБА_3 не згоден, доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди позивача з медичними висновками щодо стану здоров`я відповідача та майже дослівно повторюють доводи скаржника, висловлені нею в відповіді на відзив.
Надані відповідачем письмові докази – медичні висновки та довідки закладів охорони здоров`я є належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, в розумінні статей 77, 78, 79, 80 ЦПК України, на підтвердження наявності у відповідача хронічних захворювань, які потребують компенсаторного лікування та стану його здоров`я. 
Сумніви позивача з приводу реальності понесених відповідачем витрат на правничу допомогу є необґрунтованими, розбіжності в датах, які б свідчили про ненадання послуг, відсутні.
      Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача адвокат  Шкред А.О.  13 травня 2024 року через засоби електронного зв`язку надіслала на адресу  апеляційного суду заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з її участю у розгляді іншої справи про що її було повідомлено 07 травня 2024 року.  Між тим про розгляд цієї справи представник позивач була повідомлена апеляційним судом вже  02 травня 2024 року. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду його позову, не є підставою для відкладення розгляду справи.
Суд не вбачає підстав для задоволення зазначеного клопотання та відкладення розгляду справи з огляду на те, що позивач та її представник були належним чином та завчасно повідомлена про дату, час і місце судового засідання в суді апеляційної інстанції.
При цьому суд враховує, що явка позивача та його представника не була визнана обов`язковою ухвалою Миколаївського апеляційного суд від 02 травня 2024 року, а позивач мав можливість реалізувати свої право на участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщання суду відповідно до положень статті 212 ЦПК України.
Також суд приймає до уваги необхідність дотримання розумних строків розгляду справи судом. Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку неодноразово було предметом розгляду Європейського суду з прав людини у справах проти України, відповідно до висновків якого обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ від 08 листопада 2005 року у справі «SMIRNOVA v. UKRAINE», рішення ЄСПЛ від 27 квітня 2000 року у справі «Frydlender v. France»). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ від 30 листопада 2006 року  у справі « Krasnoshapka v. Ukraine» ).
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що 19 вересня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 було укладено шлюбу, який було розірвано рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 04 грудня 2023 року.
Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідач має мінливий та нерегулярний дохід, оскільки наказом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервісний центр «Металург» № СЦМ-22-Н175/01 від 19 липня 2022 року, де останнім часом працював відповідач, призупинено з ним дію трудового договору з 18 липня 2022 року до відновлення можливості надати і виконувати роботу або до припинення чи скасування воєнного стану.
Відповідач зареєстрований та проживає у кімнатах АДРЕСА_1 , які були ним приватизовані разом із його матір`ю ОСОБА_8 , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26 грудня 2017 року. Доказів наявності у власності відповідача іншого нерухомого майна, аніж вказане, матеріали справи не містять.
Наданими відповідачем медичними документами, зокрема, довідкою Миколаївського обласного центру лікування інфекційних хвороб Миколаївської обласної ради від 26 грудня 2022 року № 446-01, випискою з медичної картки амбулаторного хворого від 06 лютого 2023 року, консультативним висновком хірурга Західного судинного центру від 01 лютого 2023 року, підтверджено наявність у відповідача ряду хронічних захворювань, що потребують систематичного лікування та відповідних витрат на таке лікування.
Отже, між сторонами виникли правовідносини з утримання неповнолітньої дитини, стягнення аліментів на дитину за рішенням суду.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 pоку № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 pоку, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Відповідно до статті 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі (частина 2 статті 181 СК України).
Згідно з частиною 2 статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
За умовами частин 1 та 2 статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Згідно зі статтями 180,191 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Частиною 2 статті 182 СК України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Положення статті 182 СК України зобов`язує суд при визначені розміру аліментів враховувати:
1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 
2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;
3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;
3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;
3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;
4) інші обставини, що мають істотне значення. 
За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дитини мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їхній розмір. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.
Позивач оскаржує рішення суду щодо розміру стягнутих відповідача аліментів, вважаючи визначений судом розмір, таким, що повністю не задовольняє потреби дитини, посилаючись на те, що відповідач взмозі сплачувати аліменти саме у визначеній нею частці. 
З урахуванням обставин справи та наданих сторонами доказів, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд частково задовольняючи позовні вимоги належним чином врахував відносини сторін, фінансові можливості батька сплачувати аліменти в розміру, що визначений судом, а також обставини щодо особи платника аліментів, а саме наявність у останнього певних хронічних захворювань, що потребують витрат на лікування.
Також колегія суддів погоджується з оцінкою суду першої інстанції доводів відповідача щодо його стану здоров`я та урахуванням наданих відповідачів письмових доказів (медичних документів) на підтвердження наявності хронічних захворювань відповідача. Доводи апеляційної скарги про те, що надані документи не є належними доказами, які підтверджують зазначені обставини, є неприйнятними, оскільки надані медичні документи відповідають вимогам статей 77-79, 95 ЦПК України. Позивач, заперечуючи обставини, які підтверджують надані відповідачем докази, будь-яких доказів на спростування цих обставин суду не надала. 
Крім того, позивач, заявляючи вимогу про стягнення аліментів на дитину саме у розмірі 1/3 частки від заробітку (доходу) відповідача не обґрунтувала та не надала відповідних доказів за правилами статей 77-79 ЦПК України, хоча це є процесуальним обов`язком позивача при звернення до суду з позовом.
Аргументи апеляційної скарги про безпідставність стягнення з ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у розміру 3 000 грн не заслуговують на увагу, оскільки позовні вимоги задоволено частково, а витрати позивача на професійну правничу допомогу підтверджені відповідними письмовими доказами, які врахував суд першої інстанції. 
З огляду на зазначене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, правильно застосувавши наведенні вище положення СК України, на підставі доказів, поданих сторонами, виходячи із того, що відповідач є працездатним, не заперечує свого обов`язку щодо сплати аліментів на дитини, отримує нестабільний дохід, дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач повинен сплачувати аліменти на неповнолітню дитину у розмірі 1/4 частка від заробітку (доходу), що відповідає нормам закону та є достатнім для дітини відповідного віку, з урахуванням обов`язку обох батьків утримувати дітей.
З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для зміни рішення суду першої інстанції, оскільки зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, з якими погоджується апеляційний суд.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Отже, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Згідно із підпунктом "в" пунктом 4 частини 1 статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Таким чином, встановлено дискреційне повноваження суду зазначити в резолютивній частині судового рішення про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.
З огляду на висновок суду апеляційної інстанції про залишення апеляційної скарги без задоволення, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на заявника.
Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діяла її представник – ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22 січня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Явороська

Повний текст постанови складено 15 травня 2024 року.