П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

24 червня 2024 р.	м. Одеса	Справа № 420/5/21	
          Головуючий в 1 інстанції: Стефанов С.О.
                                                                                          Дата і місце ухвалення 02.01.2024р., м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді:     Бойка А.В.,
                         суддів:   Федусика А.Г.,
                                        Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02 січня 2024 р. у справі за адміністративним позовом Військової частини НОМЕР_1 до Південного офісу Держаудитслужби про визнання протиправною та скасування вимоги, -

В С Т А Н О В И В:
У січні 2021 року Військова частина НОМЕР_1 звернулась до суду першої інстанції з позовом до Південного офісу Держаудитслужби, в якому просила визнати протиправною та скасувати вимогу Південного офісу Держаудитслужби «Щодо усунення виявлених порушень» від 02.11.2020 року № 151515-21/5622-2020. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02.01.2024 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилалась на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин по справі.
Апелянт посилався на те, що згідно п. 1 оскаржуваної вимоги, відповідач зобов`язує військову частину забезпечити відшкодування за рахунок винних осіб на користь Військової частини НОМЕР_1 суми нестачі, заподіяної внаслідок порушень порядку організації обліку та збереження військового майна, встановленої в результаті проведеної під час ревізії інвентаризації та відображеної в акті інвентаризаційної комісії від 24.09.2020року та протоколі від 28.09.2020 року в розмірі 104 445,95 грн. Апелянт не погоджується з правомірністю вказаної вимоги та вказує на те, що за результатами проведеного службового розслідування за даним фактом збитки на дану суму не знайшли свого підтвердження, а юридичною підставою для стягнення з винної особи завданих збитків є лише наказ командира військової частини про притягнення до матеріальної відповідальності, а не результати ревізії чи акт інвентаризації.
Так, апелянт зазначає, що обов`язковість проведення розслідування у випадках виявлення факту завдання шкоди випливає з вимог ч. 3 ст. 9 Закону України “Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі”, якою передбачено, що саме під час проведення розслідування підлягають встановленню обставини, що виключають матеріальну відповідальність, що є критично важливим. Однак, за результатами проведеного військовою частиною службового розслідування встановлено збитки лише на суму 3361,80 грн., у зв`язку із чим командиром військової частини НОМЕР_1 видано наказ про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності на суму 3361,80 грн. Зазначений наказ командира військової частини НОМЕР_1 ніким не оскаржувався та не скасовувався.
Щодо вимоги про забезпечення відповідно до норм статей 216-229 Господарського суду України, статей 610-625 Цивільного кодексу України надходження від контрагентів Військової частини НОМЕР_1 по договорам від 10.01.2011 року №132, укладеного з ФОП ОСОБА_1 та від 28.10.2009 року № 126, укладеного з ФОП ОСОБА_2 суми недотриманих доходів в розмірі 6 984,51 грн. та 1 327,03 грн. відповідно, апелянт зазначає, що оскаржувана вимога не містить жодного правового обґрунтування чому для коригування плати за вказаними договорами має застосовуватись базовий місяць лютий 2017 року, так само як і не містить жодних посилань на конкретні норми законодавства, які були порушені посадовими особами Військової частини НОМЕР_1 при коригуванні плати.
Крім того апелянт заперечує правомірність вимоги щодо забезпечення відшкодування на користь в/ч НОМЕР_1 шкоди, заподіяної в результаті недоотримання доходів за користування військовим майном за договором від 10.01.2011 № 132, укладеним з ФОП ОСОБА_1 в сумі 114 960,25 грн. Апелянт не погодився з доводами відповідача про те, що договір складування від 10.01.2011 року № 132 разом з додатковими угодами до нього, не відповідає фактичній сутності господарських операцій, тобто є удаваним.
Апелянт вважає, що судом першої інстанції було залишено поза увагою, що законність договору складування від 10.01.2011 року №132 предметом судового розгляду у господарському судочинстві не була, та жодних рішень господарським судом з приводу його законності не приймалось, у зв`язку із чим твердження відповідача про удаваність договору є безпідставним, оскільки виходить за межі його повноважень. Також апелянт вважає, що оскільки він не є власником складських приміщень, в яких здійснювалось складування, оскільки останні закріплені за військовою частиною НОМЕР_1 лише на праві оперативного управління, укладення договорів оренди є неможливим.
З огляду на все вищезазначене апелянт просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02.01.2024 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Військової частини НОМЕР_1 у повному обсязі.
Справа розглянута  в порядку письмового провадження згідно статті 311 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що у період з 28.07.2020 року по 07.10.2020 року відповідно до Плану проведення заходів державного фінансового контролю Південного офісу Держаудитслужби на ІІ півріччя 2020 року посадовими особами Південного офісу Держаудитслужби була проведена ревізія окремих питань фінансово-господарської діяльності військової частини НОМЕР_1 за період з 01.01.2011 року по 30.06.2020 року. 
Відповідно до вимог п. 22 Порядку проведення інспектування Державною аудиторською службою, її міжрегіональними територіальними органами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2006 року №550, ревізія була зупинена з 06.08.2020 року з відома командира військової частини НОМЕР_1 та поновлена 07.09.2020 року.
За результатами проведеної ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності військової частини НОМЕР_1 за період з 01.01.2011 року по 30.06.2020 року був складений акт про результати ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності військової частини НОМЕР_1 за період з 01.01.2011 року по 30.06.2020 року від 07.10.2020 року №15-11/38.
02.11.2020 року №151515-21/5622-2020 на підставі Акту ревізії Південним офісом Держаудитслужби на адресу військової частини НОМЕР_1 було складено вимогу щодо усунення виявлених порушень в якій відображено зміст допущених позивачем порушень законодавства та наголошено на необхідності усунути виявлені порушення законодавства в установленому законом порядку і повідомити відповідача про вжиті відповідні заходи, а саме:
1. забезпечити відповідно до ч. 1 ст. 1353 Кодексу законів про працю України відшкодування за рахунок винних осіб: на користь в/ч НОМЕР_1 суми нестачі, заподіяної внаслідок порушень порядку організації обліку та збереження військового майна, встановленої в результаті проведеної під час ревізії інвентаризації та відображеної в акті інвентаризаційної комісії від 24.09.2020 року та протоколі від 28.09.2020 року в розмірі 104   445,95 грн.;
2. забезпечити відповідно до норм статей 216-229 Господарського кодексу України, статей 610-625 Цивільного кодексу України надходження від контрагентів в/ч НОМЕР_1 по договорам від 10.01.2011 року № 132, укладеного з ФОП ОСОБА_1 та від 28.10.2009 року, укладеного з ФОП ОСОБА_2 суми недоотриманих доходів в розмірі 6   984,51 грн. та 1   327,03 грн. відповідно.
В іншому випадку стягнути з осіб, винних у неправильному складанні рахунків на оплату по зазначеним договорам шкоду в загальній сумі 8 311,54 грн., у порядку та розмірах, встановлених ст.ст. 130-136 КЗпПУ. Врахувати при цьому право працівників на добровільне відшкодування заподіяної шкоди відповідно до ч. 5 ст. 130 КЗпПУ;
3. забезпечити відшкодування на користь в/ч НОМЕР_1 шкоди, заподіяної в результаті недоотримання доходів за користування військовим майном за договором від 10.01.2011 року № 132, укладеним з ФОП ОСОБА_1 в сумі 114   960,25 грн. шляхом врегулювання питання належного оформлення договірних відносин, згідно зі ст. 651 Цивільного кодексу України.  
В іншому випадку стягнути заподіяну шкоду з винних осіб у допущених порушеннях при укладенні договору, у порядку та розмірах, встановлених ст.ст. 130-136 КЗпПУ. 
Не погоджуючись з вказаною вимогою Південного офісу Держаудитслужби, позивач оскаржив її до суду першої інстанції.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно відсутності підстав для задоволення позовних вимог  військової частини НОМЕР_1 , з огляду на наступне:
Правові та організаційні засади здійснення фінансового контролю в Україні на момент виникнення спірних правовідносин були визначені Законом України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» від 26.01.1993 року №2939 -XII (далі - Закон №2939).
Згідно ст. 1 Закону №2939, здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю (далі - орган державного фінансового контролю).
Таким органом згідно Положення про Державну аудиторську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №43 від 03.02.2016 року, є Державна аудиторська служба України (далі - Держаудитслужба), яка здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку міжрегіональні територіальні органи.
За положеннями ч. 2 ст. 2 Закону №2939, державний фінансовий контроль забезпечується органом державного фінансового контролю через проведення державного фінансового аудиту, інспектування, перевірки закупівель та моніторингу закупівлі.
Статтею 4 Закону №2939 визначено, що інспектування здійснюється органом державного фінансового контролю у формі ревізії та полягає у документальній і фактичній перевірці певного комплексу або окремих питань фінансово-господарської діяльності підконтрольної установи, яка повинна забезпечувати виявлення наявних фактів порушення законодавства, встановлення винних у їх допущенні посадових і матеріально відповідальних осіб. Результати ревізії викладаються в акті.
Згідно п. 2 Порядку проведення інспектування Державною аудиторською службою, її міжрегіональними територіальними органами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2006р. № 550 (далі – Порядок № 550), інспектування полягає у документальній і фактичній перевірці певного комплексу або окремих питань фінансово-господарської діяльності об`єкта контролю і проводиться у формі ревізії, яка повинна забезпечувати виявлення фактів порушення законодавства, встановлення винних у їх допущенні посадових і матеріально відповідальних осіб.
В силу пункту 6 Положення № 43, Держаудитслужба для виконання покладених на неї завдань має право в установленому порядку, зокрема, пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства; у разі виявлення збитків, завданих державі чи підприємству, установі, організації, що контролюється, визначати їх розмір в установленому законодавством порядку.
Вказані положення кореспондуються з пунктами 7 та 10 статті 10 Закону № 2939-XII, за приписами яких органу державного фінансового контролю надається право: пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства; звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.
У частині другій статті 15 Закону № 2939-XII закріплено, що законні вимоги службових осіб органу державного фінансового контролю є обов`язковими для виконання службовими особами об`єктів, що контролюються.
Згідно з пунктом 50 Порядку № 550, за результатами проведеної ревізії у межах наданих прав органи державного фінансового контролю вживають заходів для забезпечення: притягнення до адміністративної, дисциплінарної та матеріальної відповідальності винних у допущенні порушень працівників об`єктів контролю; порушення перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства; звернення до суду в інтересах держави щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства з питань збереження і використання активів, а також стягнення у дохід держави коштів, одержаних за незаконними договорами, без встановлених законом підстав або з порушенням вимог законодавства; застосування заходів впливу за порушення бюджетного законодавства.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 8 Закону № 2939-XII орган державного фінансового контролю здійснює державний фінансовий контроль та контроль за: виконанням функцій з управління об`єктами державної власності; цільовим та ефективним використанням коштів державного і місцевих бюджетів; цільовим використанням і своєчасним поверненням кредитів (позик), одержаних під державні (місцеві) гарантії; достовірністю визначення потреби в бюджетних коштах при складанні планових бюджетних показників; відповідністю взятих бюджетних зобов`язань розпорядниками бюджетних коштів відповідним бюджетним асигнуванням, паспорту бюджетної програми (у разі застосування програмно-цільового методу у бюджетному процесі); веденням бухгалтерського обліку, а також складанням фінансової і бюджетної звітності, паспортів бюджетних програм та звітів про їх виконання (у разі застосування програмно-цільового методу у бюджетному процесі), кошторисів та інших документів, що застосовуються в процесі виконання бюджету; станом внутрішнього контролю та внутрішнього аудиту у розпорядників бюджетних коштів; усуненням виявлених недоліків і порушень.
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що вимога органу державного фінансового контролю, спрямована на коригування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства, є обов`язковою до виконання. Стосовно відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об`єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги, оскільки такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.
Отже, правова природа письмової вимоги контролюючого органу породжує правові наслідки, зокрема обов`язки для свого адресата, а відтак наділена рисами правового акту індивідуальної дії з урахуванням її змістовної складової, незалежно від форми документа, в якому вона міститься, і такий акт може бути предметом судового контролю в порядку адміністративного судочинства у разі звернення із відповідним позовом.
Спірна вимога контролюючого органу є індивідуально-правовим актом і в силу закону є обов`язковою до виконання підконтрольною установою, якому вона адресована, відтак породжує права і обов`язки для підконтрольної установи, якій вона адресована, полягає в тому, щоб забезпечити відшкодування збитків, встановлених контролюючим органом, а тому може бути оскаржена підконтрольною установою до адміністративного суду.
Вказана правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 23 лютого 2016 року по справі № 818/1857/14, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 820/3534/16.
Аналогічна правова позиція також підтримана і Верховним Судом, зокрема у постанові від 08 травня 2018 року у справі № 826/3350/17, у якій за наслідками проведеного аналізу сутності завдань і функцій органів фінансового контролю, в тому числі у їх співвідношенні із завданнями адміністративного судочинства (рішення суб`єкта владних повноважень як предмет судового контролю), сформульовано позицію, що рішення (дії, бездіяльність) органу фінансового контролю, прийняті в результаті реалізації їх окремо взятих завдань або функцій (пред`явлення обов`язкової до виконання вимоги як одна з них), є окремими предметами судового контролю.
Надаючи оцінку ключовим доводам учасників справи по суті оскаржуваної вимоги, колегія суддів зазначає наступне:
Пунктом 1 вимоги щодо усунення порушень вимагає від військової частини НОМЕР_1 забезпечити відповідно до ч. 1 ст. 1353 Кодексу законів про працю України відшкодування за рахунок винних осіб: на користь в/ч НОМЕР_1 суми нестачі, заподіяної внаслідок порушень порядку організації обліку та збереження військового майна, встановленої в результаті проведеної під час ревізії інвентаризації та відображеної в акті інвентаризаційної комісії від 24.09.2020 року та протоколі від 28.09.2020 року в розмірі 104 445,95 грн.
Підставою для висунення зазначеної вимоги слугувало те, що під час проведення ревізії згідно з наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 22.09.2020 року № 565 було проведено вибіркову інвентаризацію наявності та стану збереження запасів по номенклатурі КЕС. Під час ревізії інвентаризаційна комісія провела вибіркову інвентаризацію матеріальних цінностей номенклатури квартирно-есплуатаційної служби  станом на 24.09.2020 року, під час якої перевірено наявність матеріальних цінностей, які рахуються в бухгалтерському обліку фінансової служби за матеріально відповідальною особою ОСОБА_3 .
В акті ревізії зазначено, що відповідно до даних бухгалтерського обліку станом на 01.09.2020 року залишок матеріальних цінностей по номенклатурі КЕС становить 265  738,79 грн. Перед початком інвентаризації начальник КЕС ОСОБА_4 Дубняк здав для обліку 6 актів на списання матеріалів від 23.09.2020 року, а бухгалтер ФЕС старший солдат Макарова провела їх  в обліку та вивела залишки матеріальних цінностей за даними бухгалтерського обліку станом на 24.09.2020 року. Також перед початком інвентаризації матеріально відповідальна особа ОСОБА_3 дала розписку про те, що всі видаткові та прибуткові документи на матеріальні цінності здано в фінансово-економічну службу і всі матеріальні цінності, що надійшли на її відповідальність, оприбутковані, а ті, що вибули, списані. Комісією вибірковим способом встановлений та записаний до інвентаризаційної відомості перелік матеріальних цінностей, наявність яких необхідно встановити.
В акті ревізії зазначено, що у процесі підрахунку пред`явлених комісії матеріальних цінностей встановлені розбіжності між даними бухгалтерського обліку та наявними матеріальними цінностями, результати зведені в інвентаризаційний опис, розбіжності відображені в звіряльній відомості.
За результатами інвентаризації встановлено наявність матеріальних цінностей, які відсутні в бухгалтерському обліку (лишки матеріалів) - 12 найменувань в кількості 73 одиниці, не пред`явлені інвентаризаційній комісії для перевірки та підрахунку (нестачі) матеріальні цінності – 23 найменування в кількості 502,35 одиниці на загальну суму за обліковими цінами 104  445 грн.
За наслідками ревізії, посадові особи Південного офісу Держаудитслужби дійшли висновку, що на порушення п.п. 2.1-2.3 п. 2 Інструкції з організації та ведення бухгалтерського  обліку у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 19.12.2014 року № 905 (далі – Інструкція № 905), командиром військової частини НОМЕР_1 не створені необхідні умови для правильного ведення бухгалтерського обліку та виконання службою КЕС вимог керівника фінансової служби щодо дотримання порядку оформлення та подання первинних документів для відображення їх за бухгалтерським обліком, не призначено наказом начальника складу. На порушення п.п. 2.4 - 2.13 п. 2 Інструкції № 905 помічником командира-начальником фінансово-економічної служби в/ч НОМЕР_1 не забезпечено відповідне ведення книг обліку військового майна по номенклатурі КЕС.
Крім того встановлено, що на порушення п. 1 розділу V Інструкції з обліку військового майна у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 17.08.2017 року № 440 (далі - Інструкція № 440), начальником служби КЕС ОСОБА_5 у військовій частині НОМЕР_1 не забезпечено надання до фінансово-економічного органу військової частини первинних документів для відображення їх за бухгалтерським обліком, на порушення п. 23 Інструкції № 440 матеріально відповідальною особою ОСОБА_3 не забезпечено облік майна на складі, на порушення п. 1 Договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність не забезпечено збереження ввірених їй військовою частиною матеріальних цінностей, не складались та не представлялись у встановленому порядку до фінансово-економічної служби звіти про рух та залишки ввірених матеріальних цінностей. Встановлено, що порушення тривало протягом 2020 року. 
За висновками ревізорів, внаслідок допущених у в/ч НОМЕР_1 порушень порядку організації, бухгалтерського та складського обліку та збереження військового майна за результатами вибіркової інвентаризації майна по номенклатурі служби КЕС станом на 24.09.2020 року встановлено нестачу майна на суму 104  445,95 грн.
Заперечуючи правомірність вказаної вимоги, військова частина НОМЕР_1 посилалась на те, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 01.10.2020 року № 596 було призначено службове розслідування по факту нестачі майна на складі квартирно-експлуатаційної служби на загальну суму 104  445,95 грн., за результатами якого встановлено, що майно КЕС на вказану суму згідно видаткових накладних № 27 від 01.09.2020 року, № 28 від 07.09.2020 року, № 29-42 від 09.09.2020 року, № 43-44 від 16.09.2020 року, № 45, 46, 50-55 від 18.09.2020 року № 58 від 19.09.2020 року було передано матеріально відповідальним особам військової частини НОМЕР_1 . 
Позивач посилався на те, що за результатом повторно проведеної інвентаризації 25.09.2020 року в підрозділах в/ч НОМЕР_1 матеріально відповідальними особами військової частини на загальну суму 96022,23 грн. було підтверджено наявність майна служби КЕС, на суму 5061,92 грн. згідно актів виконаних робіт № 14-19 від 12.10.2020 року та актів списання № 14-19 від 12.10.2020 року комісією підтверджена повнота та якість виконаних робіт з поточного ремонту будівель, на суму 3361,80 грн. роботи з поточного ремонту не підтверджено.
Також позивач вказав на те, що за наслідком проведення службового розслідування згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 20.10.2020 року № 110 начальник КЕС ст. лейтенант ОСОБА_6 притягнутий до дисциплінарної відповідальності, матеріально відповідальна особа ст. солдат ОСОБА_7 притягнута до дисциплінарної відповідальності та як матеріально відповідальна особа – до матеріальної відповідальності на загальну суму 3361,80 грн.
З огляду на зазначене військова частина НОМЕР_1 вважає, що нестача майна квартирно-експлуатаційної служби на загальну суму 104  445,95 грн. не підтверджується, оскільки майно служби на загальну суму 96022,23 грн. в наявності, використані будівельні матеріали КЕС на загальну суму 5061,92 грн. підтверджені відповідними актами виконаних робіт, а на суму 3361,80 грн. матеріально відповідальна особа притягнута до матеріальної відповідальності.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно безпідставності вказаних доводів позивача, з огляду на зазначене:
Згідно п. 5 та п. 6 Інструкції № 440, облік військового майна у Збройних Силах є складовою частиною бухгалтерського обліку та являє собою систему обробки та підготовки інформації, необхідної для прийняття управлінських рішень щодо забезпечення військових частин Збройних Сил матеріальними цінностями.
Обліку підлягає все військове майно незалежно від його призначення та джерел надходження. Облік військового майна повинен бути своєчасним, достовірним і точним.
За положеннями п. 7 Інструкції № 440, облік військового майна ведеться у кількісних, якісних, обліково-номерних та вартісних показниках за відповідною (визначеною) номенклатурою.
Відповідно до п. 1 розділу V Інструкції № 440, облік військового майна у службах забезпечення військової частини організовують начальники відповідних служб забезпечення.
Згідно ст. 135-3 КЗпП України, розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами.
У разі розкрадання, недостачі, умисного знищення або умисного зіпсуття матеріальних цінностей розмір шкоди визначається за цінами, що діють у даній місцевості на день відшкодування шкоди.
Розмір підлягаючої покриттю шкоди, заподіяної з вини кількох працівників, визначається для кожного з них з урахуванням ступеня вини, виду і межі матеріальної відповідальності.
Підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків визначає Закон України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі».
Статтею 3 зазначеного Закону визначено, що підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.
У відповідності до статті 7 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», розмір завданої шкоди встановлюється за фактичними втратами на підставі даних бухгалтерського обліку з урахуванням цін, що діють на період розгляду питання про притягнення особи до матеріальної відповідальності. У разі відсутності таких даних розмір шкоди визначається суб`єктами оціночної діяльності відповідно до законодавства або за рішенням суду.
Обчислення розміру шкоди проводиться з урахуванням ступеня зносу військового та іншого майна за встановленими нормами.
В свою чергу статтею 8 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» передбачено, що посадові (службові) особи зобов`язані письмово доповісти командиру (начальнику) про всі факти завдання шкоди протягом доби з моменту виявлення таких фактів.
У разі виявлення факту завдання шкоди командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб.
При цьому слід звернути увагу на те, що частиною 4 статті 8 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» встановлено, що розслідування може не призначатися, якщо причини завдання шкоди, її розмір та винна особа встановлені за результатами аудиту (перевірки), інвентаризації, досудового розслідування або судом.
Якщо вину особи доведено, командир (начальник) не пізніше ніж у п`ятнадцятиденний строк із дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності із зазначенням суми, що підлягає стягненню (ч. 7 ст. 8 Закону).
Як встановлено в ході розгляду даної справи, нестачу військового майна квартирно-експлуатаційної служби було виявлено Південним офісом Держаудитслужби за наслідком проведення у період з 22.09.2020 року по 25.09.2020 року інвентаризації майна на підставі наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 22.09.2020 року № 565. Вказана інвентаризація проводилась на вимогу Південного офісу Держаудитслужби з метою перевірки стану обліку та фактичної наявності майна військової частини.
Перед початком інвентаризації матеріально-відповідальна особа ОСОБА_7 дала розписку про те, що всі матеріальні цінності, що надійшли на її відповідальність - оприбутковано, а ті, що вибули – списано, а також про те, що всі видаткові та прибуткові документи на матеріальні цінності здано в фінансово-економічну службу. 
Крім того судом встановлено, що перед початком інвентаризації бухгалтер фінансово-економічної служби, відповідальна за ведення обліку запасів служби КЕС - ОСОБА_8 внесла до інвентаризаційного опису всі перелічені в описі запаси, як такі, що станом на 24.09.2020 року рахуються за матеріально-відповідальною особою ОСОБА_9 і це засвідчено її особистим підписом. 
За результатами проведення інвентаризації інвентаризаційною комісією, призначеною наказом від 22.09.2020 року № 565 в складі: голови комісії - лейтенанта ОСОБА_10 , членів комісії – молодшого лейтенанта ОСОБА_11 , старшого солдата ОСОБА_12 перевірено наявність матеріальних цінностей, які рахуються в бухгалтерському обліку фінансової служби за матеріально відповідальною особою ОСОБА_3 . Інвентаризація була проведена у присутності державних фінансових інспекторів та начальника квартирно-експлуатаційної служби в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_5 .
За наслідком підрахунку матеріальних цінностей ревізорами виявлено розбіжності між даними бухгалтерського обліку та наявними матеріальними цінностями. Результати зведені в інвентаризаційний опис та відображені в звіряльній відомості.
Таким чином в ході проведення ревізії та за наслідком інвентаризації матеріальних цінностей ревізорами було встановлено факт нестачі. Будь-яких зауважень чи пояснень щодо невірного визначення матеріальних цінностей, перебування їх у інших матеріально відповідальних осіб посадовими особами військової частини не висловлено.
В свою чергу як встановлено судом повторна інвентаризація, яка проводилась після ревізії, здійснювалась позивачем не у відповідності до вимог чинного законодавства.
Так, позивачем не надано відповідного наказу командира на проведення повторної інвентаризації. Інвентаризаційний опис запасів та протокол інвентаризаційної комісії від 25.09.2020 року, що були оформлені під час проведення повторної інвентаризації та надані позивачем до суду, не містять інформації про об`єкти Військової частини НОМЕР_1 , на яких проведено зняття фактичних залишків запасів.
Позивач в обґрунтування протиправності пункту 1 вимоги  зазначав, що майно квартирно-експлуатаційної служби на суму 96022,23 грн. було передано з підзвіту ОСОБА_13 іншим матеріально-відповідальним особам військової частини НОМЕР_1 за видатковими накладними № 27 від 01.09.2020 року, № 28 від 07.09.2020 року, №№ 29-42 від 09.09.2020 року, № 43-44 від 16.09.2020 року, № 45, 45, 50-55 від 18.09.2020 року, № 58 від 19.09.2020 року, тобто до 24.09.2020 року (дата початку інвентаризації). 
В акті службового розслідування також зазначено, що розбіжність матеріальних цінностей з даними бухгалтерського обліку, яка була виявлена 24.09.2020 року під час проведення вибіркової інвентаризації, виникла внаслідок того, що майно за номенклатурою КЕС було видане зі складу КЕС в підрозділи матеріально-відповідальним особам, а накладні не були своєчасно передані до бухгалтерії військової частини.
В свою чергу, як зазначалось вище, в ході проведення вибіркової інвентаризації за участю посадових осіб Південного офісу Держаудитслужби матеріально-відповідальною особою ОСОБА_7 було підтверджено, що всі видаткові та прибуткові документи на матеріальні цінності здано в фінансово-економічну службу. 
При цьому надані позивачем до суду накладні в Книгах обліку не відображались.
Крім того колегія суддів враховує доводи Південного офісу Держаудитслужби про те, що під час проведення вибіркової інвентаризації  посадовими особами військової частини не було повідомлено інспекторів про наявність у військовій частині інших матеріально-відповідальних осіб та відповідні договори про матеріальну відповідальність з ними не надавались, а тому наявність матеріальних цінностей перевірялась лише у матеріально-відповідальної особи ОСОБА_3 . Більш того такі договори не були надані і до суду.
Колегія суддів також враховує той факт, що ревізія військової частини тривала у період з 28.07.2020 року по 30.09.2020 року, а з висновку службового розслідування вбачається, що позивачем повторну інвентаризацію було проведено 25.09.2020 року за відсутності інспекторів Південного офісу Держаудитслужби.
Причини незалучення посадових осіб відповідача до проведення повторної інвентаризації позивачем не зазначені, як і не повідомлено суду причин не надання всіх документів, які, як вважає позивач, спростовують факт нестачі матеріальних цінностей, інспекторам до завершення ревізії для їх врахування.
Суд першої інстанції вірно звернув увагу на те, що жодний із актів виконаних робіт з поточного ремонту, який був наданий до суду, не містить інформацію про осіб, з підзвіту яких списані матеріальні цінності, а події з підтвердження факту проведення ремонту та відповідно списання матеріалів відбулись 12.10.2020 року - тобто після закінчення ревізії. 
З огляду на все вище зазначене колегія суддів критично оцінює доводи позивача про відсутність нестачі у розмірі 104445,95 грн. та надані у їх підтвердження докази, з огляду на відсутність їх станом на момент проведення ревізії та порушення порядку проведення повторної інвентаризації. 
Що стосується другого пункту вимоги щодо забезпечення відповідно до норм статей 216-229 Господарського кодексу України, статей 610-625 Цивільного кодексу України надходження від контрагентів військової частини НОМЕР_1 по договорам від 10.01.2011 року № 132, укладеного з ФОП ОСОБА_1 та від 28.10.2009 року № 126, укладеного з ФОП ОСОБА_2 суми недоотриманих доходів в розмірі 6984,51 грн. та 1327,03 грн. відповідно, або в іншому випадку стягнути з осіб, винних у неправильному складанні рахунків на оплату по зазначеним договорам шкоду в загальній сумі 8311,54 грн., у порядку та розмірах, встановлених ст. ст. 130-136 КЗпПУ, колегія суддів зазначає наступне:
В ході ревізії встановлено, що 10.01.2011 року між військовою частиною НОМЕР_1 та ФОП ОСОБА_1 був укладений договір складування. Пунктом 3.1 Договору визначено, що плата за складування визначається розрахунком вартості наданих послуг, однак під час ревізії встановлено, що складові розрахунку в договорі не визначено.
Крім того згідно п. 3.2 Договору плата за складування за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування плати за попередній місяць на індекс інфляції на наступний місяць. 
За результатами перевірки розрахунку плати відповідно до умов договору № 132 з урахуванням індексу інфляції станом на 23.09.2020 року встановлено розбіжності між сумою плати, нарахованою військовою частиною НОМЕР_1 та виставленою ФОП ОСОБА_1 для оплати та сумою плати, яку військова частина НОМЕР_1 мала б виставити відповідно до умов договору. Сума розбіжності склала 6984,51 грн.
Крім того встановлено, що 28.10.2009 року військовою частиною НОМЕР_1 укладено з ФОП ОСОБА_2 аналогічний договір складування № 126, яким також передбачено, що плата за складування визначається розрахунком вартості надання послуг зі складування та плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць.
Відповідно до додаткової угоди № 9 від 16.02.2017 року до договору від 11.01.2011 року, укладеного з ФОП ОСОБА_1 за домовленістю сторін встановлена плата за складування в розмірі 22 грн за 1 кв.м..
Згідно додаткової угоди № 4 від 15.02.2017 року до договору № 126 від 28.10.2009 року, укладеного з ФОП ОСОБА_2 за домовленістю сторін плата за складування встановлена у розмірі 23 грн. за  кв. м.
За результатами перевірки розрахунку плати відповідно до умов договору № 126  встановлено розбіжності між сумою плати, нарахованою військовою частиною НОМЕР_1 та виставленою ФОП ОСОБА_2 для оплати та сумою плати, яку військова частина НОМЕР_1 мала б виставити відповідно до умов договору. Сума розбіжності склала 1327,03 грн.
З усних пояснень помічника командира – начальника ФЕС майора ОСОБА_14 з`ясовано, що коригування плати за договором на індекс інфляції в розрахунках за договором № 132, як і за договором від 28.10.2009 року № 126 розпочато лише з квітня 2017 року, однак пояснень щодо підстав застосування індексу інфляції з квітня 2017 року не надано. Внаслідок ревізії відповідач дійшов висновку, що в період з січня 2017 року по червень 2020 року сума недоотримання доходів військовою частиною становить 6984,51 грн. за договором, укладеним з ФОП ОСОБА_1 та 1327,03 грн. за договором, укладеним з ФОП ОСОБА_2 .
Відповідач наголошує на тому, що оскільки  плата за договорами № 132 від 11.01.2011 року та № 126 від 28.10.2009 року встановлена помісячно, нарахування доходів за надані послуги має відображатись в обліку військової частини в момент (місяць) виникнення, тобто за лютий 2017 року – в лютому 2017 року, за березень – в березні, тобто базовим місяцем для застосування індексу інфляції за договорами складування є березень 2017 року.
Заперечуючи проти вказаного порушення, військова частина посилалась на те, що плата за місяць за укладеними договорами перераховується щомісячно не пізніше 10 числа, наступного за звітнім, у зв`язку з чим моментом виникнення зобов`язань є наступний місяць, тобто за лютий 2017 року у березні 2017 року, за березень 2017 року у квітні 2017 року.
Зважаючи на викладене апелянт вважає, що розрахунки договорами, укладеними з ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 проведені у відповідності до умов вказаних договорів.
Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції стосовно необґрунтованості доводів позивача по те, що оскільки за умовами укладених договорів плата за складування за лютий 2017 року повинна бути нарахована у березні 2017 року, тому базовим місяцем для застосування індексу інфляції за договорами складування є березень 2017 року. 
Як слідує з умов укладених договорів сплата здійснюється помісячно, однак не пізніше 10 числа місяця наступного за звітнім.
Відповідно до ст. 4 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік та фінансова звітність ґрунтуються, зокрема, на принципі нарахування та відповідності доходів і витрат, згідно з яким доходи і витрати відображаються в бухгалтерському обліку та фінансовій звітності в момент їх виникнення, незалежно від дати надходження або сплати грошових коштів. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарські операції повинні бути відображені в облікових регістрах у тому звітному періоді, в якому вони були здійснені.
В даному випадку за умовами укладених договорів обов`язок щодо оплати послуг виникає за кожен місяць та здійснюється помісячно, а тому суд вірно зазначив, що нарахування доходів за надані послуги має відображатись в обліку Військової частини в момент (місяць) виникнення. Можливість здійснення оплати до 10 числа наступного місяця не змінює моменту виникнення обов`язку плати за складування за кожен місяць та не може впливати на визначення базового місяця, яким є в даному випадку місяць, в якому встановлено фіксовану плату – лютий 2017 року.
В даному випадку при розрахунках розміру недоотриманого доходу в акті ревізії застосовано принцип нарахування, передбачений Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а саме: розмір плати за базовий місяць, в якому встановлено фіксовану плату, прийнято у встановленому договором розмірі, в подальшому ця вартість скорегована на індекс інфляції відповідно до умов договору. При цьому розмір  плати вірно визначено шляхом коригування розміру плати за базовий місяць на індекс інфляції за період з першого числа наступного за базовим місяця до останнього числа цього місяця.
З огляду на викладене доводи позивача щодо протиправності другого пункту вимоги є безпідставними.
Що стосується третього пункту вимоги, яким відповідач вимагає від військової частини НОМЕР_1 забезпечити відшкодування на користь військової частини шкоди, заподіяної в результаті недоотримання доходів за користування військовим майном за договором від 10.01.201 року № 132, укладеним з ФОП ОСОБА_1 в сумі 114  960,25 грн. шляхом врегулювання питання щодо належного оформлення договірних відносин, згідно зі ст. 651 ЦК України або в іншому випадку заподіяну шкоду з осіб, винних у допущених порушеннях при укладанні договору, у порядку та розмірах, встановлених ст.ст. 130-136 КЗпП України, слід зазначити наступне:
В ході проведення ревізії відповідачем було встановлено, що на порушення вимог ст. 99, 100 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України», пунктів 3.1.3, 3.2.21, 5.7.4 Положення про військове (корабельне) господарство Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 16.07.1997 року № 300, п. 3.2 п. 3 Інструкції про організацію передачі в оренду та укладення договорів оренди нерухомого військового майна, затвердженої наказом Міністра оборони України від 02.02.2010 року № 46, при укладенні договору складування від 10.01.2011 року № 132 та додаткових умов до нього у військовій частині НОМЕР_1 допущено невідповідність істотних умов договору фактичній сутності господарських операцій, в результаті чого замість встановлення плати за оренду військового майна на підставі експертних звітів про незалежну оцінку, встановлено плату за надання послуг складування за економічно необґрунтованим тарифом.
Під час ревізії встановлено, що додатковою угодою від 16.02.2017 року № 9 до договору складування від 10.01.2011 оку № 132 внесено зміни та встановлено, що плата за складування за домовленістю сторін складає 22 грн. за 1 кв. м. Підставами внесення таких змін є акт перегляду плати за складування, складений комісією військової частини НОМЕР_1 .
На запит перевіряючих щодо вказаних змін надано відповідь, що розрахунок плати за складування майна у військовому містечку № НОМЕР_2 (будівлі № 38, № 48, № 49) складено шляхом визначення середньої арифметичної ціни між ринковою орендною ставкою, визначеною у Консультаційному висновку про визначення ринкових орендних ставок по обєктам нерухомості складського призначення, складеного 08.02.2017 року ТОВ ОФ «Інюг-Експертиза» та ринковою вартістю зазначених будівель відповідно до звітів про незалежну оцінку, складених ПП «Бюро експертної оцінки «Прима». Нормативно документами Міністерства оборони України (наказами, розпорядженнями) стосовно визначення порядку складення розрахунку плати шляхом визначення середньої арифметичної ціни зазначене рішення не обґрунтовано.
Також дослідженням умов Договору № 132 встановлено, що одночасно з правовідношеннями складування, пунктами 1.2, 4.1, 4.3, 5.1 Договору №132 встановлені правовідношення сторін щодо використання Поклажодавцем приміщень (частин приміщень, місць), що належать військовій частині НОМЕР_1 . 
Так, п. 1.2 Договору № 132 передбачає надання для складування майна Поклажодавця індивідуально визначених складських приміщень для використання під складування майна.
На думку ревізорів, у Договорі № 132 врегульовані умови передачі в оренду майна, а тому відносини, які склались між військовою частиною НОМЕР_1 та ФОП ОСОБА_1 по договору складування від 10.01.2011 року № 132 (з урахуванням додаткових угод) відповідають ознакам правочину оренди.
В свою чергу вимогами наказу міністра оборони України від 02.02.2010 року № 46 «Про затвердження Інструкції про організацію передачі в оренду та укладення договорів оренди нерухомого військового майна», передбачено при укладенні договорів оренди нерухомого військового майна здійснювати оцінку вартості нерухомого військового майна на підставі звітів про незалежну оцінку майна, складених субєктами оціночної діяльності відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».
Відповідно до договору від 30.01.2016 року № 1701002, укладеному КЕВ м. Одеса з ЧП «Бюро експертної оцінки «Прима» проведено експертну оцінку станом на 30.01.2017 року приміщень, переданих в користування ФОП ОСОБА_1 за договором, а саме: оцінку ринкової вартості будівель №38, № 48 та № 49 військового містечка № НОМЕР_2 , про що складено звіт про незалежну оцінку.  Відповідно до цього звіту метою оцінки є визначення ринкової вартості майна для використання як бази для розрахунку орендної плати.
Під час ревізії складено розрахунок розміру плати, яку військова частина мала б отримувати за договором № 132 від ФОП ОСОБА_1 з урахуванням ринкової вартості майна, встановленої відповідно до вищезазначеної оцінки, проведеної ПП «Бюро експертної оцінки «Прима». За результатами проведеного розрахунку встановлено різницю між вартість 1 м.кв. будівель № 38, № 48 та № 49 військового містечка № 215, розрахованою за експертною оцінкою та тарифом, що застосований військовою частиною. Встановлено, що внаслідок застосування позивачем економічно необґрунтованого тарифу в період з лютого 2017 року по червень 2020 року недоотримано доходів від надання в користування військового майна в розмірі 114  960,25 грн.
Заперечуючи проти вказаного порушення, позивач вказував на те, що експертна оцінка в ПП «Бюро експертної оцінки «Прима» була замовлена Південним територіальним управлінням внутрішнього аудиту Міністерства оборони України під час здійснення аудиту фінансово-господарської діяльності військової частини НОМЕР_1 в 2017 році. З вказаною експертною оцінкою вартість квадратного метра в будівлях військового містечка № 215 визначена в розмірі: в будівлі № 38 – 28,19 грн за 1 кв.м., № 48 – 27,89 грн. за 1 кв.м., № 49 – 25,83 грн. за 1 кв.м. з врахуванням ПДВ. Однак, не погодившись з зазначеною експертною оцінкою сторона договору ФОП ОСОБА_1 замовив альтернативну експертну оцінку, яку 08.02.2017 року здійснено ТОВ ОФ «Інюг-експертиза», за результатами якої в будівлях військового містечка № 215 № 38, № 48, № 49  ціна за 1 кв. 1 була визначена у розмірі 20 грн. За згодою сторін договору від 10.01.2011 оку № 132 ціна за 1 кв. м була розрахована середньоарифметично між ціною, зазначеною в експертній оцінці ПП «Бюро експертної оцінки «Прима» та консультаційному висновку ТОВ ОФ «Інюг-експертиза» та склала 22 грн. за 1 кв.м.
Апелянт вважає, що законність договору від 10.01.2011 року № 132 предметом судового розгляду у господарському судочинстві не була, а тому твердження відповідача про удаваність договору є безпідставним. Крім того апелянт посилався на те, що військова частина НОМЕР_1 не є власником складських приміщень, в яких здійснювалось складування, а тому виконання вимоги щодо оформлення договірних відносин як відносин оренди майна призведе до виникнення правовідносин, які не відповідатимуть загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину.
Надаючи оцінку правомірності пункту 3 оскаржуваної вимоги, суд зазначає наступне:
Згідно умов договору складування від 10.01.2011 року № 132, Поклажодавець передає, а Зберігач приймає на зберігання майно Поклажодавця (п. 1.1 Договору).
При цьому, п. 1.2 договору передбачено також, що Зберігач надає для складування майна Поклажодавця складські приміщення за генеральним планом військового містечка № 215 № 38, площею 320 кв. м., № 48, площею 18 кв.м., № 49, площею 75 кв.м., навісу для зберігання військової техніки, площею 400 кв.м., сховиза (СРМ), площею 270 кв.м., а Поклажодавець використовує вказану площу для складування свого майна.
В подальшому згідно додаткових угод площа приміщень, які Зберігач передає Поклажодавцю змінювалась.
Згідно норм ч. 1 ст. 936 Цивільного кодексу України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. 
Судом першої інстанції вірно встановлено, що норми Цивільного кодексу України щодо договору складування не передбачають можливості використання Поклажодавцем майна Зберігача (в даному випадку приміщень).
При цьому в ході ревізії встановлено та в ході розгляду даної справи підтверджено, що Договором № 132 не визначено істотних умов договору складування, а саме, не визначено предмет зберігання (річ), ціну договору, порядок документального оформлення передачі на зберігання та повернення майна, як того вимагають статті 180, 189 Господарського кодексу України, ч. 1 ст. 936 Цивільного кодексу України. 
В свою чергу, пункти 1.2, 4.1, 4.3, 5.1 Договору № 132 містять конкретні умови використання Поклажодавцем приміщень (частин приміщень, місць), що належать Військовій частині НОМЕР_1 .
Правовідносини щодо використання однією особою майна іншої особи регулюються вимогами Цивільного та Господарського кодексів України щодо оренди (статті 759, 760 Цивільного кодексу України; статті 283, 284 Господарського кодексу України).
Відповідно до статті 283 Господарського кодексу України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або єдиний майновий комплекс), що не втрачає в процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ). Об`єктом оренди може бути, зокрема, і нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення). 
З огляду на зазначені положення Господарського кодексу України, відповідач дійшов обґрунтованого висновку, що в договорі № 132 врегульовані умови, які відповідають ознакам правочину оренди (користування за плату на певний строк індивідуально визначеним майном виробничо-технічного призначення).
Згідно зі статтею 235 Цивільного кодексу України, правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, є удаваним. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
З урахуванням вимог ст. 235 Цивільного кодексу України, під час ревізії відповідачем правомірно проведено перевірку додержання при укладанні Договору № 132 вимог Закону України «Про оренду державного та комунального майна», Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», постанови Кабінету Міністрів України від 11 травня 2000 р. № 778 «Про затвердження Порядку надання дозволу військовим частинам Збройних Сил на передачу закріпленого за ними рухомого та нерухомого майна в оренду», наказу Міністра оборони України від 02.02.2010 року № 46 «Про затвердження Інструкції про організацію передачі в оренду та укладення договорів оренди нерухомого військового майна» (далі - Наказ № 46).
Судом встановлено, що вимогами Наказу № 46 передбачено при укладанні договорів оренди нерухомого військового майна необхідність здійснювати оцінку вартості нерухомого військового майна на підставі звітів про незалежну оцінку майна, складених суб`єктами оціночної діяльності відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».
В даному випадку було встановлено наявність такого звіту про незалежну експертну оцінку ринкової вартості, проведену ПП «Бюро експертної оцінки «Прима».
В свою чергу Консультаційний висновок, виготовлений ТОВ ОФ «Інюг - експертиза» не є звітом про незалежну експертну оцінку, а є маркетинговим дослідженням ринку оренди нерухомого майна, проведене з метою визначення ринкових орендних ставок, а тому не може враховуватись при розрахунку вартості послуг у разі надання військового майна в оренду, в тому числі за згодою сторін.
З огляду на зазначене, при визначенні плати за надання в користування приміщень військової частини у військовому містечку № 215 сторони повинні були врахувати вартість майна, визначену саме у звіті про незалежну експертну оцінку ринкової вартості, проведену ПП «Бюро експертної оцінки «Прима». Однак цього здійснено не було.
Розрахунок плати за договором від 10.01.2011 року № 132 шляхом визначення середньої арифметичної ціни між ринковою ставкою, визначеною у Консультаційному висновку, складеному ТОВ ОФ «Інюг - експертиза» та ринковою вартістю будівель відповідно до звіту про незалежну оцінку, складеного ПП «Бюро експертної оцінки «Прима» за встановлених обставин не відповідає вимогам чинного законодавства та, як вірно встановлено відповідачем, є економічно необґрунтованим.
З огляду на зазначене висновок відповідача про недоотримання військовою частиною НОМЕР_1 у період з лютого 2017 року по червень 2020 року доходів від надання в користування військового майна за договором від 10.01.2011 оку № 132 у розмірі 114  960,25 грн. є обґрунтованим, а тому п. 3 оскаржуваної вимоги не підлягає визнанню протиправним та скасуванню.
Посилання апелянта на те, що військова частина НОМЕР_1 не є власником військового майна, яке перебуває у неї на праві оперативного управління, а тому виконання вимоги щодо оформлення договірних відносин як відносин оренди майна призведе до виникнення правовідносин, які не відповідатимуть загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину, є безпідставними, з огляду на те, що процедура передачі в оренду та укладення договорів оренди нерухомого військового майна квартирно-експлуатаційними відділами, квартирно-експлуатаційними частинами районів, військовими частинами, закладами, установами та організаціями Міністерства оборони України та Збройних Сил України, які утримуються за рахунок Державного бюджету України, обліковують на балансових рахунках нерухоме військове майно, чітко визначена наказом Міністра оборони України від 02.02.2010 року № 46 «Про затвердження Інструкції про організацію передачі в оренду та укладення договорів оренди нерухомого військового майна», яким і мав керуватись позивач.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не свідчать про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права. 
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягають.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02 січня 2024 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Суддя-доповідач:                                                                        А.В. Бойко

Суддя:                                                                                          А.Г. Федусик

Суддя:                                                                                         О.А. Шевчук