ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

29 квітня 2024 року	  м. Одеса	Справа № 916/4951/23	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Таран С.В.,
Суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В.,
при секретарі судового засідання: Колцун В.В.,
за участю представників:
від Фізичної особи-підприємця Фещенка Івана Миколайовича – Телющенко П.П.,
від Комунального підприємства "Парки Херсона" Херсонської міської ради – участі не брали,
розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Фещенка Івана Миколайовича
на рішення Господарського суду Одеської області від 17.01.2024, прийняте суддею        Малярчук І.А., м. Одеса, повний текст складено 17.01.2024,
у справі №916/4951/23
за позовом: Фізичної особи-підприємця Фещенка Івана Миколайовича
до відповідача: Комунального підприємства "Парки Херсона" Херсонської міської ради
про стягнення 1 312 334,46 грн

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2023 р. Фізична особа-підприємець Фещенко Іван Миколайович звернувся з позовом до Комунального підприємства "Парки Херсона" Херсонської міської ради, в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у загальній сумі        1312334,46 грн, з яких: 1284141,84 грн основного боргу, 5782,99 грн інфляційних втрат та 22409,63 грн 3% річних.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем прийнятих на себе зобов`язань на підставі укладеного між сторонами договору №6 від 19.01.2023 в частині повної оплати вартості послуг з оренди вантажного транспорту та спецтехніки із водієм за кодом ДК 021:2015:99999999-9 за актами надання послуг №14 від 21.02.2023, №16 від 28.02.2023, №18 від 07.03.2023, №21 від 14.03.2023, №24 від 21.03.2023 та №25 від 24.03.2023.
За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 17.11.2023 відкрито провадження у справі №916/4951/23.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 17.01.2024 у справі №916/4951/23 (суддя Малярчук І.А.) у задоволенні позову відмовлено повністю.
Судове рішення мотивоване тим, що умовами укладеного між сторонами договору №6 від 19.01.2023 встановлено, що розрахунки за надані послуги здійснюються орендарем за КЕКВ 2610 на підставі акту наданих послуг протягом 10 банківських днів з моменту підписання акту наданих послуг шляхом безготівкового перерахування грошових коштів з поточного рахунку орандаря на рахунок орендодавця після надходження відповідного фінансування, що проводиться органами Казначейства протягом бюджетного періоду, який відповідно до частини першої статті 3 Бюджетного кодексу України становить один календарний рік та починається      1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року, між тим, не зважаючи на викладене, позивач звернувся з позовом у даній справі 13.11.2023, тобто на момент дії поточного бюджетного періоду, в якому було укладено вказаний договір, а відтак станом на момент звернення Фізичної особи-підприємця Фещенка Івана Миколайовича до суду строк виконання зобов`язань відповідача ще не настав, адже строк оплати за цим договором спливає 31.12.2023 (день закінчення бюджетного періоду).
Не погодившись з прийнятим рішенням, Фізична особа-підприємець Фещенко Іван Миколайович звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 17.01.2024 у справі №916/4951/23 скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.
Зокрема, в апеляційній скарзі скаржник наголошує на тому, що сторони у пункті 3.2 договору №6 від 19.01.2023 відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України конкретно встановили термін, протягом якого відповідач має виконати свої зобов`язання з оплати наданих послуг, а саме: протягом 10 банківських днів з моменту підписання акту наданих послуг, у той час як у пункті 8.1 цього договору визначено період, протягом якого у сторін можуть виникнути взаємні права та обов`язки, пов`язані з виконанням даного договору, між тим суд першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення безпідставно ототожнив окремі та відмінні один від одного строк на оплату вартості послуг і строк дії договору. Крім того, скаржник зауважує на тому, що сама по собі відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання. 
У відзиві на апеляційну скаргу №01-10/172 від 11.03.2024 (вх.№472/24/Д2 від 15.03.2024) Комунальне підприємство "Парки Херсона" Херсонської міської ради просить апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Фещенка Івана Миколайовича залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 17.01.2024 у справі №916/4951/23 – без змін. Зокрема, відповідач посилається на те, що закупівля послуг за укладеним між сторонами договором здійснювалась за рахунок бюджетних коштів, при цьому нормами бюджетного законодавства визначено, що бюджетний період становить один календарний рік, який починається з 1 січня і закінчується 31 грудня, у зв`язку з чим звернення Фізичної особи-підприємця Фещенка Івана Миколайовича до суду з позовом у даній справі було передчасним, оскільки на момент подання останнім позовної заяви бюджетний період ще не закінчився.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В. від 07.03.2024 у справі №916/4951/23 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження, а в подальшому ухвалою суду від 26.03.2024 призначено дану справу до розгляду на 29.04.2024 об 11:00.
У судовому засіданні 29.04.2024, проведеному в режимі відеоконференції, представник Фізичної особи-підприємця Фещенка Івана Миколайовича апеляційну скаргу підтримав; представник Комунального підприємства "Парки Херсона" Херсонської міської ради участі не брав, хоча був належним чином сповіщений про дату, час та місце його проведення, що підтверджується матеріалами справи (т.ІІ а.с.56).
За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення представника апелянта, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.
З матеріалів справи вбачається, що 19.01.2023 між Фізичною особою-підприємцем Фещенко Іваном Миколайовичем ("Орендодавець") та Комунальним підприємством "Парки Херсона" Херсонської міської ради ("Орендар") укладено договір №6 (далі – договір №6 від 19.01.2023), яким передбачена закупівля послуг, що надаються з метою підвищення рівня забезпечення житлово-комунальними послугами населення Херсонської територіальної громади (пункт 1.1 даного договору).
У пункті 1.2 договору №6 від 19.01.2023 зазначено, що цей договір укладається відповідно до Закону України "Про публічні закупівлі", пункту 13 підпункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 12.10.2022 №1178, якою затверджено особливості здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України "Про публічні закупівлі", на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування, та з урахуванням вимог постанови Кабінету Міністрів України від 09.06.2021 №590 "Про затвердження Порядку виконання повноважень Державною казначейською службою в особливому режимі в умовах воєнного стану".
Згідно з пунктами 1.3-1.5 договору №6 від 19.01.2023 в порядку та на умовах цього договору для забезпечення роботи Комунального підприємства "Парки Херсона" Херсонської міської ради Орендодавець надає Орендарю послуги з оренди вантажного транспорту та спецтехніки із водієм за кодом ДК 021:2015:99999999-9 "Не відображене в інших розділах"    (далі – послуги). Орендодавець передає орендарю вантажний транспорт та спецтехніку, визначені в додатку №1, що є невід`ємною частиною цього договору. Об`єм закупівлі послуг та їх вартість визначені "Загальним об`ємом та вартістю послуг" (додаток №1 до договору), що є невід`ємними частинами цього договору та можуть бути зменшені залежно від реального фінансування видатків Орендаря.
За умовами пунктів 3.1, 3.2 договору №6 від 19.01.2023 Орендодавець передає транспортний засіб з водієм Орендарю відповідно до попередньої заявки, в якій зазначаються час, місце подання транспортного засобу та орієнтована кількість кілометрів використання транспортного засобу Орендарем на визначений в заявці день. Розрахунки за надані послуги здійснюються Орендарем за КЕКВ 2610 на підставі акту наданих послуг протягом 10 (десяти) банківських днів з моменту підписання акту наданих послуг шляхом безготівкового перерахування грошових коштів з поточного рахунку Орендаря на рахунок Орендодавця після находження відповідного фінансування.
Відповідно до пунктів 4.1-4.3 договору №6 від 19.01.2023 загальна сума договору складає 2873655 грн з ПДВ. Вартість договору розраховується виходячи з фактично відпрацьованих годин, що визначені у загальному об`ємі та вартості послуг, що є додатком №1 до цього договору, а складові тарифу наведені у калькуляції вартості роботи вантажного транспорту та спецтехніки, що є додатками №2/1, №2/2, №2/3 та №2/4 до договору, відповідно до яких формуються акти наданих послуг із зазначенням суми, яка підлягає оплаті. Оплата послуг здійснюється в межах реального фінансування видатків Орендаря на зазначені цілі.
У пункті 8.1 договору №6 від 19.01.2023 узгоджено, що цей договір набирає чинності з дати підписання і діє до 31.12.2023. Якщо на дату закінчення строку дії договору будь-які із зобов`язань сторін не виконані, вони залишаються чинними до їх повного виконання.
Додатками до договору №6 від 19.01.2023 виступають загальний об`єм та вартість послуг на загальну суму 2873655,00 грн (додаток №1); калькуляція №1 вартості послуг з оренди екскаватора "Kubota KX 161-3" з вартістю 1703,99 грн за 1 машино-годину (додаток №2/1); калькуляція №2 вартості послуг з оренди екскаватора "YANMAR VIO 045" з вартістю 1718,21 грн за 1 машино-годину (додаток №2/2); калькуляція №3 вартості послуг з оренди екскаватора "Caterpillar" з вартістю 1218,52 грн за 1 машино-годину (додаток №2/3); калькуляція №4 вартості послуг з оренди екскаватора "VOLVO FM4Х2" з вартістю 1745,18 грн за 1 машино-годину (додаток №2/4).
На виконання вищенаведеного договору сторонам без зауважень підписано низку актів наданих послуг, а саме: акт №1 від 24.01.2023 на загальну суму 383153,76 грн; акт №2 від 31.01.2023 на загальну суму 362401,85 грн; акт №7 від 07.02.2023 на загальну суму 383153,76 грн; акт №9 від 14.02.2023 на загальну суму 376337,81 грн; акт №14 від 21.02.2023 на загальну суму 287365,32 грн; акт №16 від 28.02.2023 на загальну суму 113281,48 грн; акт №18 від 07.03.2023 на загальну суму 204348,67 грн; акт №21 від 14.03.2023 на загальну суму 292891,10 грн; акт №24 від 21.03.2023 на загальну суму 284080,93 грн та акт №25 від 24.03.2023 на загальну суму     102174,34 грн.
Крім того, позивачем на підтвердження своїх позовних вимог до суду першої інстанції подано низку податкових накладних разом з квитанціями про їх реєстрацію в Єдиному реєстрі податкових накладних (зокрема, податкову накладну №4 від 24.01.2023 на суму 383153,76 грн, податкову накладну №5 від 31.01.2023 на суму 362401,85 грн, податкову накладну №11 від 07.02.2023 на суму 383153,76 грн, податкову накладну №15 від 14.02.2023 на суму 376337,81 грн, податкову накладну №13 від 21.02.2023 на суму 287365,32 грн, податкову накладну №16 від 28.02.2023 на суму 113281,45 грн, податкову накладну №24 від 07.03.2023 на суму 204348,67 грн, податкову накладну №23 від 14.03.2023 на суму 292891,10 грн, податкову накладну №25 від 21.03.2023 на суму 284080,93 грн, податкову накладну №26 від 24.03.2023 на суму 102174,34 грн).
Вартість послуг за актами №1 від 24.01.2023 на загальну суму 383153,76 грн, №2 від 31.01.2023 на загальну суму 362401,85 грн, №7 від 07.02.2023 на загальну суму 383153,76 грн та №9 від 14.02.2023 на загальну суму 376337,81 грн до договору №6 від 19.01.2023 була оплачена відповідачем у повному обсязі, про що свідчать наявні у матеріалах справи платіжні інструкції №18 від 10.02.2023, №19 від 10.02.2023, №26 від 28.02.2023, №28 від 28.02.2023.
В адресованій відповідачу претензії №3 від 12.05.2023 Фізична особа-підприємець Фещенко Іван Миколайович, посилаючись на неналежне виконання умов договору №6 від 19.01.2023 в частині оплати вартості послуг, вимагав протягом 7 банківських днів погасити існуючу заборгованість за вказаним договором.
За результатами опрацювання вищенаведеної претензії Комунальне підприємство "Парки Херсона" Херсонської міської ради надало відповідь №01-10/218 від 01.06.2023, в якій повідомило про неможливість задоволення претензії у зв`язку з не надходженням бюджетних коштів та проведенням розслідування в межах кримінального провадження №42023230000000118 щодо наданих послуг.
Відповідачем до місцевого господарського суду було подано адресовані Департаменту міського господарства Херсонської міської ради листи Комунального підприємства "Парки Херсона" Херсонської міської ради №01/10/74 від 07.03.2023, №01-10/86 від 15.03.2023,         №01-10/124 від 05.04.2023 про надання фінансування у березні та квітні місяцях 2023 року по коду програмної класифікації 1216090 по КЕКВ 2610 згідно з договором №6 від 19.01.2023, а також повідомлення СУ ГУНП в Херсонській області №3431/8-2023 від 17.04.2023 про проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №42023230000000118 від 28.02.2023 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 191 Кримінального кодексу України.
Предметом спору у даній справі є вимоги про стягнення з Комунального підприємства "Парки Херсона" Херсонської міської ради на користь Фізичної особи-підприємця Фещенка Івана Миколайовича 1284141,84 грн основного боргу за договором №6 від 19.01.2023, а також 5782,99 грн інфляційних втрат та 22409,63 грн 3% річних, нарахованих у зв`язку з прострочення відповідачем виконання прийнятих на себе зобов`язань з оплати вартості послуг за вказаним договором.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд виходив з того, що на момент звернення позивача до суду з позовом у даній справі строк виконання зобов`язань відповідача не настав.
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду не погоджується з висновком Господарського суду Одеської області про відмову у задоволенні позову з огляду на наступне.
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист – це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захист цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.
Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.
Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.
Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.
Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).
В силу частин першої, четвертої статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.
Частиною сьомою статті 179 Господарського кодексу України унормовано, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.
За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).
Отже, договір №6 від 19.01.2023, який за своєю юридичною природою є договором найму (оренди) вантажного транспорту та спецтехніки, став підставою виникнення у сторін за цим договором господарського зобов`язання відповідно до статей 173, 174 Господарського кодексу України (статті 11, 202, 509 Цивільного кодексу України).
Згідно з частиною першою статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.
В силу частини шостої статті 283 Господарського кодексу України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Частиною першою статті 759 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
За умовами частин першої, п`ятої статті 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до частини першої статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 530 Цивільного кодексу України унормовано, що зобов`язання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк.
Згідно зі статтею 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Як зазначалося вище, у пункті 3.2 договору №6 від 19.01.2023 вказано, що розрахунки за надані послуги здійснюються Орендарем за КЕКВ 2610 на підставі акту наданих послуг протягом 10 (десяти) банківських днів з моменту підписання акту наданих послуг шляхом безготівкового перерахування грошових коштів з поточного рахунку Орендаря на рахунок Орендодавця після находження відповідного фінансування.
Колегією суддів встановлено, що позивачем на виконання договору №6 від 19.01.2023 були надані відповідачу послуги з оренди вантажного транспорту та спецтехніки із водієм кодом ДК 021:2015: 99999999-9, що підтверджується підписаними сторонами без зауважень та скріпленими печаткою Комунального підприємства "Парки Херсона" Херсонської міської ради актами наданих послуг на загальну суму 2789189,02 грн. 
Водночас наявні у матеріалах справ копії платіжних інструкцій №18 від 10.02.2023, №19 від 10.02.2023, №26 від 28.02.2023, №28 від 28.02.2023 свідчать про те, що відповідач за надані йому на підставі договору №6 від 19.01.2023 послуги розрахувався частково, а саме: на  загальну суму 1505047,18 грн.
Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).
Суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях та містити неточності у встановленні обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами.
Аналогічна правова позиція об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладена в постанові від 05.06.2020 у справі №920/528/19.
Отже, враховуючи викладені вище норми права та узгоджені сторонами умови договору №6 від 19.01.2023, беручи до уваги відсутність у матеріалах справи доказів своєчасного та повного проведення відповідачем оплати вартості послуг за вказаним договором, що зумовлює наявність у останнього відповідної заборгованості, Південно-західний апеляційний господарський суд, перевіривши правильність наданого позивачем розрахунку суми основної заборгованості, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення з Комунального підприємства "Парки Херсона" Херсонської міської ради на користь Фізичної особи-підприємця Фещенка Івана Миколайовича 1284141,84 грн основної заборгованості за вказаним договором (розраховано наступним чином: 2789189,02 грн - 1505047,18 грн = 1284141,84 грн).
При цьому колегія суддів зауважує на тому, що відсутність у боржника необхідних коштів або взяття ним зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань чи з перевищенням повноважень не звільняє його від обов`язку виконати господарські зобов`язання, тим більше, що умовами договору №6 від 19.01.2023 сторони чітко визначили порядок оплати наданих послуг – протягом 10 (десяти) банківських днів з моменту підписання акту наданих послуг.
Положення договору "після находження відповідного фінансування" не може вважатись встановленням терміну виконання обов`язку замовника з оплати наданих послуг, оскільки поняття "термін" передбачає вказівку на подію, яка має неминуче настати. Натомість, положення "після находження відповідного фінансування" такої вказівки не містить.
Аналогічна стала правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 30.03.2020 у справі №910/3011/19, від 03.04.2018 у справі №908/1076/17 та від 25.06.2020 у справі №910/4926/19.
Зазначене безпідставно залишилось поза увагою місцевого господарського суду, що привело до помилковості висновку останнього про те, що на дату звернення позивача до суду з позовною заявою у даній справі строк виконання зобов`язань відповідача не настав.
Приписи частини сьомої статті 193 Господарського кодексу України та статті 525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується з вимогами статті 629 Цивільного кодексу України щодо обов`язковості договору для виконання сторонами.
Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 25.06.2020 у справі №910/4926/19, посилання на відсутність бюджетного фінансування, як на підставу невиконання своїх грошових зобов`язань, є безпідставними та необґрунтованими, оскільки за змістом частини першої статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, а у статті 614 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відповідно до статті 617 Цивільного кодексу України та частини другої статті 218 Господарського кодексу України відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.
Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статті 625 Цивільного кодексу України.
Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення.
Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.
Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур`єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно зі статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.
Індекс інфляції – це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.
Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
Саме таку правову позицію викладено у пунктах 3.1, 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013.
У застосуванні індексації колегією суддів Південно-західного апеляційного господарського суду також враховуються рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України №62-97р. від 03.04.1997. У листі Верховного Суду України №62-97р. від 03.04.1997 зазначено, що при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а у середньому за місяць, тому умовно слід виходити з того, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад травня, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з    16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня. Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно щомісячні індекси, що складають будь-який період, перемножити між собою.
Таким чином, базою для нарахування інфляційних є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, що існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений. Періодом, за який розраховуються інфляційні втрати, є час прострочення з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).
З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд, перевіривши виконаний позивачем розрахунок компенсаційних нарахувань, зазначає, що останнім обґрунтовано нараховано відповідачу 22409,63 грн 3% річних (5385,15 грн за актом №14 від 21.02.2023 за період 09.03.2023-22.10.2023; 2067 грн за актом №16 від 28.02.2023 за період 15.03.2023-22.10.2023; 3611,09 грн за актом №18 від 07.03.2023 за період 22.03.2023-22.10.2023; 5007,23 грн за актом №21 від 14.03.2023 за період 29.03.2023-22.10.2023; 4693,17 грн за актом №24 від 21.03.2024 за період 05.04.2023-22.10.2023; 1645,99 грн за актом №25 від 24.03.2023 за період 10.04.2023-22.10.2023) та 5782,99 грн інфляційних втрат (4259,22 грн за актом №14 від 21.02.2023 за період з березня місяця по вересень місяць 2023 року; 1679,02 грн за актом №16 від 28.02.2023 за період з березня місяця по вересень місяць 2023 року; -35,91 грн за актом №18 від 07.03.2023 за період з квітня місяця по вересень місяць 2023 року; -51,47 грн за актом №21 від 14.03.2023 за період з квітня місяця по вересень місяць 2023 року; -49,92 грн за актом №24 від 21.03.2024 за період з квітня місяця по вересень місяць 2023 року; -17,95 грн за актом №25 від 24.03.2023 за період з квітня місяця по вересень місяць 2023 року).
Отже, враховуючи доведеність Фізичною особою-підприємцем Фещенком Іваном Миколайовичем існування основної заборгованості у заявленому до стягненні розмірі, та, беручи до уваги арифметичну правильність та обґрунтованість розрахунку 3% річних та інфляційних втрат на суму основної заборгованості, Південно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку про задоволення позову у повному обсязі.
У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах (правова позиція Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16).
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
За умовами статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Отже, рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.
Рішення Господарського суду Одеської області від 17.01.2024 у справі №916/4951/23 не відповідає вказаним вище вимогам у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права та недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, у зв`язку з чим підлягає скасуванню з одночасним ухваленням нового рішення про задоволення позову.
Відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача.
Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Фещенка Івана Миколайовича задовольнити.
Рішення Господарського суду Одеської області від 17.01.2024 у справі №916/4951/23 скасувати.
Позов Фізичної особи-підприємця Фещенка Івана Миколайовича до Комунального підприємства "Парки Херсона" Херсонської міської ради задовольнити.
Стягнути з Комунального підприємства "Парки Херсона" Херсонської міської ради на користь Фізичної особи-підприємця Фещенка Івана Миколайовича 1284141,84 грн основної заборгованості за договором №6 від 19.01.2023, 5782,99 грн інфляційних втрат, 22409,63 грн    3% річних, 19685,02 грн витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви та      29527,53 грн витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.
Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідний наказ з зазначенням всіх необхідних реквізитів.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано 01.05.2024.

Головуючий суддя                                                                                С.В. Таран

Суддя                                                                                                    К.В. Богатир

Суддя                                                                                                    Л.В. Поліщук