ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України
14 травня 2024 року
м. Харків
справа №643/11537/23
провадження № 22-ц/818/1287/24
провадження № 22-ц/818/2049/24
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В.,
суддів: Бурлака І.В., Тичкової О.Ю.
за участю секретаря: Сізонової О.О.
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 
відповідач - Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради
треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,
за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 – ОСОБА_6 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 29 січня 2024 року та ухвалу Московського районного суду м.Харкова від 01 квітня 2024 року, постановлені суддею Сугачовою О.О.
в с т а н о в и в:
У жовтня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, в якому просила зобов`язати відповідача здійснити приватизацію квартири АДРЕСА_1 на користь позивача та третіх осіб відповідно до вимог ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду».
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 29 січня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.
Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 01 квітня 2024 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення та ухвалу суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Вирішити питання щодо судових витрат.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що судом безпідставно відмовлено в задоволення позовних вимог. Суд, пославшись на необхідність звернення позивача до ЦНАПУ, не звернув увагу на вимоги Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», в якому зазначено, що особа повинна звернутися до уповноваженого органу з приватизації майна, яким є Департамент економіки та комунального майна Харківської міської ради. В Законі України «Про адміністративні послуги» не зазначено, що саме у ЦНАПА є повноваження на прийняття документів щодо приватизації майна. Також суд безпідставно відмовив в ухваленні додаткового рішення, оскільки позивачкою було надано всі необхідні документи, які підтверджують понесені нею витрати.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення та ухвали суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційні скарги не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено дотримання процедури подання заяви для оформлення передачі квартири у власність та відсутні будь-які докази щодо порушення прав позивача на приватизацію житла саме відповідачем. Також відсутні підстави для стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Такі висновки суду першої інстанції в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судовим розглядом встановлено, що на підставі ордеру №36692 від 06.03.1974 ОСОБА_7 надано у користування квартиру АДРЕСА_1 разом зі членами родини наймача: ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 (а.с.30, 33).

Згідно Довідки про зареєстрованих у житловому приміщені від 25.07.2023 вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Згідно довідок АТ «Ощад Банк» від 10.07.2023 року ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 житлові чеки на приватизацію житла не використовували (а.с.16,17).

04.09.2023 до Управління комунального майна та приватизації надійшла заява ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 про передачу в приватну спільну часткову власність квартири АДРЕСА_1 .
З відповіді Управління комунального майна та приватизації №5167 від 15.09.2023 за результатами розгляду визначеної заяви, вбачається, що питання щодо приватизації займаного житла по АДРЕСА_1 буде розглянуто після надання заявниками документів, передбачених п.18 Положення до органу приватизації через Центр надання адміністративних послуг м. Харкова або територіальні підрозділі Центру надання адміністративних послуг (а.с.13).
Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 наголошувала на тому, що у центрі надання адміністративних послуг повинні були отримати вже саму послугу, яку надає відповідач, а саме, свідоцтво на право власності на житло із доданим до нього технічним паспортом на житло. Отже, позивач вважає, що своєю бездіяльністю відповідач утворює штучні перешкоди у приватизації житла.
Статтями 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла.
У ст.47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до ч.2 ст.41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Відповідно до ст.345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом.
Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства.
Частинами третьою, п`ятою ст.9 ЖК України визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачає, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин.
Відповідно до вимог ст.1, 3, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина, який постійно мешкає у квартирі (будинку), відносно якої вирішується питання про передачу у власність.
Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» і Положення про  порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затверджене наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 16 грудня 2009 року № 396 (далі - Положення №369), встановлюють порядок передання квартир у приватну власність, згідно з яким наймач та члени його сім`ї повинні звернутися до органу приватизації з відповідною заявою, орган приватизації зобов`язаний у місячний термін із дня одержання заяви прийняти рішення про передання житла у власність, після чого оформити відповідне свідоцтво.
Згідно з п.17 Положення №369 громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.
Пунктом 18 Положення №369 про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян передбачено список документів, які подає особа до органів приватизації.
Зокрема, громадянином до органу приватизації подаються: оформлена заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; довідка про склад сім`ї та займані приміщення; копія ордера про надання жилої площі (копія договору найму жилої площі у гуртожитку); документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації; заява - згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилих приміщень у гуртожитку, кімнат у комунальній квартирі.
Отже, з системного аналізу норм Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положення №369 слід дійти висновку, що вказаними нормативно-правовими актами визначена певна процедура здійснення передачі квартир державного та комунального житлового фонду у власність громадян. Вказана процедура здійснюється лише визначеними на те органами.
Згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації мережі та функціонування центрів надання адміністративних послуг та удосконалення доступу до адміністративних послуг, які надаються в електронній формі» від 29.11.2020 (набрання чинності) №943-ІХ в пункті №6 встановлено, перелік адміністративних послуг, які надаються через центр надання адміністративних послуг, визначається органом, який прийняв рішення про утворення центру надання адміністративних послуг.  Надання адміністративних послуг, суб`єктом надання яких є відповідна рада (її виконавчі органи або посадові особи), здійснюється виключно через центр надання адміністративних послуг.
Даних про звернення позивачки до центру надання адміністративних послуг з питанням про приватизацію квартири матеріали справи не містять.
Таким чином, позивачкою не дотримано процедури звернення щодо вирішення питання про приватизацію майна, оскільки ОСОБА_1 мала звернутися до центру надання адміністративних послуг із відповідною заявою щодо приватизації майна із наданням визначених документів. 
Посилання представника позивача на можливість органу приватизації перенаправити відповідні документи до ЦНАПУ не відповідають вимогам закону.
Доказів порушення відповідачем прав позивачки по приватизації квартири апелянтом суду не надано.
При цьому позивачка не позбавлена права звернутися для вирішення зазначеного питання через центр надання адміністративних послуг в порядку передбаченому законом.
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.
Щодо доводів апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції про відмову в ухваленні додаткового рішення щодо судових витрат судова колегія зазначає наступне.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Відповідно до статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:
1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення;
2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати;
3) судом не вирішено питання про судові витрати;
4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.
Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви. Додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено.
Стаття 133 ЦПК України визначає види судових витрат.
Так судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Згідно ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційне розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі відмови в позові – на позивача.
Відмовляючи в ухваленні додаткового рішення та стягненні витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що рішенням суду ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, тому судові витрати покладаються на позивачку. Підстав для стягнення судових витрат з відповідача не вбачається, у зв`язку з чим правові підстави для постановлення додаткового рішення по справі відсутні.
Ухвала суду постановлена з додержанням вимог закону. Підстав для її скасування та перерозподілу судових витрат не вбачається..
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 – ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Рішення Московського районного суду м. Харкова від 29 січня 2024 року та ухвалу Московського районного суду м.Харкова від 01 квітня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Головуючий:                                                        О.В. Маміна

Судді:                                                                І.В. Бурлака

О.Ю. Тичкова

Повний текст постанови складено 16.05.2024