Номер провадження: 22-ц/813/1096/24 
Справа № 947/33983/23
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я.В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11.06.2024 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,
за участю секретаря судового засідання: Зєйналова А.Ф.к.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2023 року про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору – Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Василенко Олена Вікторівна, Київська державна нотаріальна контора у місті Одеса про визнання заповітів недійсними.
                                         
В С Т А Н О В И В:
В проваджені Київського районного суду м. Одеси перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору – Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Василенко Олена Вікторівна, Київська державна нотаріальна контора у місті Одеса про визнання заповітів недійсними.
26.10.2023 року представником позивача подано заяву про вжиття заходів забезпечення позову, відповідно до якої просить накласти арешт на нерухоме майно, а саме: квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , а також заборонити суб`єктам державної реєстрації прав, державним реєстраторам, у тому числі нотаріусам, до вирішення справи по суті та набрання законної сили судового рішення у справі, здійснювати проведення державної реєстрації будь – яких прав та/або їх обтяжень, заборонити вносити будь – які записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, зміни до таких записів та/або скасування таких записів щодо нерухомого майна у вигляді квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2023 року заяву про вжиття заходів забезпечення позову у справі №947/33983/23 – задоволено частково.
Накладено арешт на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна: 6172177.
В задоволенні решти вимог заяви відмовлено.
Не погоджуючись з такою ухвалою суду, ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Київського районного суду м. Одеси 27 листопада 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована наступними підставами:
- позивачем не доведено перед судом яким чином накладання арешту на спадкове майно, право власності на яке оформлюється відповідачем, захистить майнові права позивача;
- позивачем не надано жодного належного обгрунтування своїй вимозі про необхідність забезпечення позову шляхом накладання арешту та заборони, а всі його доводи не підтвердженні належними, допустимими, достовірними доказами згідно з статтями 77,79 ЦПК України;
- позивач звернувся до суду з позовною заявою немайнового характеру, проте заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, що була частково задоволена судом, відповідає виключно позовним вимогам майнового характеру, що не є співмірним із заявленими позовними вимогами; 
- незастосування заходу забезпечення позову в цій справі шляхом накладення арешту на нерухоме майно, яке не перебувало та не перебуває як у власності позивача так і відповідача, не призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову про визнання заповітів недійсними; 
- захід забезпечення позову, якій був застосований у даній цивільній справі, не відповідає змісту порушеного, на думку позивача, права, при тому що жодного доказу, які підтверджують права позивача та дану квартиру до суду не надано позивачем;
Підсумовуючи доводи апеляційної скарги, скаржник зазначає, що суд першої інстанції під час винесення оскаржуваної ухвали про часткове забезпечення позову у цій справі, не здійснив оцінку обгрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову; не з?ясував співмірність видів забезпечення позову, які просив застосувати позивач, позовним вимогам; не дослідив, чи існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позов; належним чином не обгрунтував необхідність вжиття таких заходів, пославшись лише на загальні норми процесуального права та доводи заявника.
04.04.2024 року на адресу Одеського апеляційного суду надійшов відзив від ОСОБА_4 , від імені якої діє представник ОСОБА_3 , в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу суду першої інстанції без змін. 
Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання, призначене на 11.06.2024 року на 15-30 год, позивач - ОСОБА_4 та її представник – адвокат Драгун А.С., не з`явились, про причини неявки не повідомили, належної ініціативи взяти участь у розгляді справи в режимі відео-конференції не виявили та заяв про відкладення судового засідання не подавали.
Присутній у судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 не заперечував проти розгляду справи за фактичною явкою.
Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Відповідно до висновків Верховного Суду по справі №361/8331/18 - якщо учасники процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
Враховуючи розумні строки розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду, усвідомленість сторін по справі про розгляд справи та відсутності від них клопотань про відкладення судового засідання, колегія суддів не бачить перешкод для розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення на таких підставах. 
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що майно, на яке позивач просить накласти арешт, є предметом позову та не вжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у даній справі. 
Крім того, суд першої інстанції виходив з оцінки обґрунтованості доводів позивача, щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між заходом, щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в тому числі, спроможності заходів, яких заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів.
Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду з огляду на наступного.
Відповідно до ч.1, 2 ст.149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Відповідно до ч. 3 ст.150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Відповідно до ч. 10 ст. 150 ЦПК України, не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Відповідно до принципу змагальності сторін і загальних правил розподілу тягаря доказування обов`язок доведення підстав для застосування заходів забезпечення позову покладається на ту особу, яка заявляє відповідне клопотання. Отже, за загальним правилом, заявник зобов`язаний довести наявність підстав для забезпечення позову, надавши відповідні докази.
Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п.4 постанови №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Метою вжиття заходів забезпечення позову є охорона матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом реальне виконання позитивно прийнятого рішення, у разі прийняття такого.
Забезпечення позову має бути спрямовано проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його.
Таким чином усуваються утруднення і неможливості виконання рішення.
Забезпечення позову покликано, не порушуючи принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, вжити негайних заходів, направлених на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкодити спричиненню значної шкоди заявнику.
Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення.
Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
Саме по собі накладення арешту на об`єкт нерухомого майна без наміру власника його відчужити та заборона їх відчуження жодним чином не впливає на правовий статус цих прав і на права і законні його інтереси.
У своєму правовому висновку, сформульованому у постанові від 31 січня 2019 року у справі №761/45074/17, Верховний Суд, зазначив, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 (провадження №14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Як встановлено з матеріалів справи, між сторонами виник спір стосовно визнання недійсним заповітів, складених ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .
Після смерті ОСОБА_5 залишилось нерухоме майно, яке належало останньому на праві приватної власності, а саме квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна: 6172177.
ОСОБА_4 , позивач по справі, є рідною сестрою та єдиною родичкою померлого ОСОБА_5 , що підтверджуються матеріали справи.
ОСОБА_1 , відповідач по справі, є спадкоємицею за останнім заповітом, який було складено за життя померлого, що підтверджується інформацією з матеріалів справи.
Звертаючись до суду із заявою про забезпечення  позову, шляхом накладення арешту квартиру, розташовану у   АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна: 6172177, представник позивача послався на те, що у разі незастосування арешту на нерухоме майно останнє може бути втрачено, що призведе до того, що у позивача взагалі може відпасти потреба у зверненні до суду за захистом своїх прав.
Викладені обставини, враховуючи положення ст.151 ЦПК України є достатніми для обґрунтованого припущення позивача, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі його задоволення.
При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.
При цьому, обраний позивачем вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно не знаходиться у власності відповідача. 
Враховуючи викладене, оскільки визнання недійсним заповіту, який є безпосередньою підставою для зміни власника спірної квартири, так чи інакше вплине на подальший правовий режим цього нерухомого майна, то вибраний позивачем вид забезпечення позову є співмірним із заявленою в цій справі вимогою позову.
Доводи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди з у хвалою суду першої інстанції і такі доводи не дають передбачених законом підстав для скасування оскаржуваної ухвали, яка відповідає вимогам законності та обґрунтованості.
Доводи апеляційної скарги про те, що позовні вимоги ОСОБА_4 в цій справі є за своєю суттю позовними вимогами немайнового характеру, що, на думку скаржника, унеможливлює застосування у цій справі заходів забезпечення позову, колегія суддів відхиляє, оскільки згідно з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 754/5683/22 (провадження № 14-28цс23), можливість забезпечення судом позову не пов`язується з тим, чи підлягає рішення суду, ухвалене по суті спору, примусовому виконанню.
Цивільний процесуальний закон не забороняє вживати заходи забезпечення позову у справі, рішення у якій не підлягає примусовому виконанню, якщо забезпечення позову сприятиме ефективному захисту порушених прав позивача. І навпаки, якщо рішення у справі підлягатиме примусовому виконанню, вжиття заходів забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно, не завжди може бути необхідним та співмірним із пред`явленими вимогами позову і відповідати характеру порушеного права позивача.
Жодних обмежень щодо застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно (грошові кошти), лише у сфері майнових спорів або заборони його застосування при вирішенні немайнового спору цивільне процесуальне законодавство не містить. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.
Колегією суддів враховує усталену практику ЄСПЛ який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A,§§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
За таких обставин, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала районного суду без змін.
Керуючись ст.ст.367, 368, 375, 382-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд –

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2023 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Дата виготовлення повного тексту: 25.06.2024 року

Головуючий:                                                                О.М. Таварткіладзе

Судді:                                                                         А.П. Заїкін

                                                                                С.О. Погорєлова