П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
06 червня 2024 року                                                                                     м. Київ
                                                                
Справа №367/2251/24
Апеляційне провадження №22-ц/824/9380/2024
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах:               судді-доповідача:                 Соколової В.В.
суддів:                                   Мережко М.В., Поліщук Н.В.
за участю секретаря             Бевзи А.М.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області, постановлену під головуванням судді Мерзлого Л.В. 11 березня 2024 року у м. Ірпінь, за заявою ОСОБА_3 про забезпечення позову до подання позовної заяви, 
 
В С Т А Н О В И В
 
У березні 2024 року ОСОБА_3   подала до суду заяву про забезпечення позову до подання позовної заяви, в якій просила на час розгляду судової справи про визначення місця проживання дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначити місце та час спілкування малолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з його матір`ю ОСОБА_3 за наступним графіком: щотижня з 17 години 00 хвилин четверга до 08 години 00 хвилин понеділка. Зобов`язати батька дитини - ОСОБА_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 передавати малолітню дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 матері дитини - ОСОБА_3 у зазначені вище дні для спілкування та виконання батьківських обов`язків.
 
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 11 березня 2024 року заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову до подачі позовної заяви - задоволено.
На час розгляду судової справи про визначення місця проживання дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визначено місце та час спілкування малолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з його матір`ю ОСОБА_3 , за наступним графіком: щотижня з 17 години 00 хвилин четверга до 08 години 00 хвилин понеділка.
Зобов`язано батька дитини - ОСОБА_2 передавати малолітню дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 матері дитини - ОСОБА_3 , у зазначені вище дні для спілкування та виконання батьківських обов`язків.
Ухвала суду мотивована тим, що між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання малолітньої дитини і саме під час вирішення даного спору підлягають доведенню твердження позивача про неправомірну зміну місця проживання дитини відповідачем, що не може бути вирішено під час розгляду заяви про вжиття заходів забезпечення позову, а тому суд дійшов висновку про доцільність вжиття заходів забезпечення позову шляхом визначення місця та часу спілкування малолітньої дитини з його матір`ю.
Суд вказав, що зустрічі матері з дитиною будуть сприяти відновленню довірчих відносин та емоційного контакту між ними, відповідатимуть інтересам як матері так і дитини, та зможуть усунути загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про визначення місця проживання дитини.
Відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей з матір`ю.
При цьому спільне проведення часу матері та дитини без присутності батька є співмірним заходом забезпечення позову, не порушуватиме прав відповідача та не призведе до негативних наслідків для останнього, з огляду на наявність спору про визначення місця проживання дітей.
 
Не погодились із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ними подано апеляційні скарги, в якій зазначається про порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неповне з`ясування обставин справи.
Скаржники вказують на те, що при винесенні оскаржуваної ухвали судом було порушено право на спілкування дитини з бабою та дідом, та їх думка не була заслухана, і вони не були викликані в судове засідання для надання пояснень. Також зазначають, що судом першої інстанції не було залучено до розгляду заяви орган опіки та піклування та ними не було надано висновок. Також вказують на те, що ОСОБА_3 не має взагалі жодного свого житла та проживає на орендованій квартирі, в свою чергу ОСОБА_2 має у власності нерухоме майно, отримує допомогу на дитину та йому допомагають батьки. Зазначають, що ОСОБА_2 перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною. Також звертають увагу суду на те, що ОСОБА_3   не виконувала належним чином свої батьківські обов`язки та неналежно доглядала за дитиною.  
З урахуванням наведеного, з метою недопущення порушення прав батька дитини, а також баби та діда дитини, просять скасувати ухвалу суду першої інстанції.
 
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3   вказує на те, що ухвала суду першої інстанції є законною та обгрунтованою, а доводи наведені в апеляційних скаргах є безпідставними та такими, що вводять в оману суд. Також вказує на те, що вказаною ухвалою суду права ОСОБА_1 (матір ОСОБА_2 ) жодним чином не порушуються. До відзиву представником надано докази, які характеризують ОСОБА_3 , та підтверджують те, що заявниця, матір дитини характеризується позитивно з місця роботи, не має протипоказань для виконання батьківських обов`язків, та належним чином виконує свої батьківські обов`язки по догляду за двома дітьми, що її донька від першого шлюбу належно навчається. Заявниця є за освітою фельдшером, вивчала педіатрію та на професійній основі знає, як доглядати дітей.
На підставі викладеного, просить ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційні скарги скаржників залишити без задоволення.  
 
В судовому засіданні представник заявника ОСОБА_3 - адвокат Савелова Ю.М. заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги, просила ухвалу суду залишити без змін.
Від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надійшли пояснення №1 та №2, в яких містяться заяви про розгляд справи за їх відсутності та зазначається, що вони підтримують подані ними апеляційні скарги, просять їх задовольнити.  
За таких обставин, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу за їх відсутності.
 
Заслухавши доповідь судді, пояснення представника заявника, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, колегія суддів виходить з такого.
 
Першим питанням, яке підлягає до вирішення апеляційним судом є питання наявності права на звернення з апеляційною скаргою.
 
Так, з апеляційною скаргою на ухвалу суду першої інстанції звернулась ОСОБА_1 , яка не визначена стороною у спорі ні в заяві про забезпечення позову до його подання, ні в оскаржуваній  ухвалі суду. З тексту апеляційної скарги вбачається, що вона є матір`ю ОСОБА_2 і доводи наведені нею є ідентичними доводам апеляційної скарги ОСОБА_2 .
 
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
В силу  ч. 1 ст. 352 ЦПК України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до ч. 3 ст. 362 ЦПК України, суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.  
 
Верховний Суд у Постанові від 22 травня 2024 року у справі № 568/1612/18 вказав на те, що суд апеляційної інстанції має першочергово з`ясувати, чи впливає оскаржуване судове рішення безпосередньо на права та обов`язки заявника та лише після встановлення таких обставин, вирішити питання про скасування судового рішення, а у випадку встановлення, що ухвалене судом першої інстанції рішення не впливає на права та обов`язки заявника, - закрити апеляційне провадження, оскільки в останньому випадку така особа не має права на апеляційне оскарження рішення суду.
 
Виходячи з наведених норм цивільно-процесуального законодавства, право апеляційного оскарження судового рішення мають також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.
Зазначені особи можуть подати апеляційну скаргу, якщо оскаржуваним рішенням суду безпосередньо вирішено питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, тобто безпосередньо встановлено, змінено або припинено права або обов`язки цих осіб.
Особа, яка звертається з апеляційною скаргою в порядку ст. 352 ЦПК України, повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв, як вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.
При цьому, слід урахувати, що судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.
Судове рішення є таким, що прийнято про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині цього судового рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині судового рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку судове рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в п. 1 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.
 
З наведених обставини справи вбачається, що предмет судового розгляду у даній справі становили сімейні правовідносини, що виникли між сторонами з приводу визначення місця проживання дитини з одним із батьків. Особа, яка подала апеляційну скаргу вказує на те, що вона є матір`ю батька дитини, тобто є бабусею дитини, проте її права не становлять предмет майбутнього позову, що має намір подати ОСОБА_3 .
З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги не вказують на те, що оскаржуваним судовим рішенням вирішено питання про права та інтереси особи, яка звертається із апеляційною скаргою. 
Наявність порушених прав є основною умовою для здійснення судового захисту, за відсутності таких захист не здійснюється.
За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що судовим рішенням, питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 не вирішувались, а тому в порядку ч. 3 ст. 362 ЦПК України, апеляційне провадження підлягає закриттю. При цьому слід зазначити, що подані цією особою на стадії апеляційного перегляду справи докази не досліджуються і не приймаються до уваги суду.
Зазначений підхід не порушує право цієї особи на доступ до правосуддя як складової частини права на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки вона має не право на самостійне звернення до суду з приводу захисту саме своїх прав.
 
По суті спірних правовідносин, що виникли між сторонами спору апеляційним судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.
 
З матеріалів справи вбачається, що березні 2024 року ОСОБА_3   подала до суду заяву про забезпечення позову до подання позовної заяви, в якій просила на час розгляду судової справи про визначення місця проживання дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визначити місце та час спілкування малолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з його матір`ю ОСОБА_3 за наступним графіком: щотижня з 17 години 00 хвилин четверга до 08 години 00 хвилин понеділка. Зобов`язати батька дитини - ОСОБА_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 передавати малолітню дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 матері дитини - ОСОБА_3 у зазначені вище дні для спілкування та виконання батьківських обов`язків /т.1 а.с.1-11/.
Заява мотивована тим, що 08 листопада 2022 року між ОСОБА_3 (надалі - Заявник) та ОСОБА_2   було укладено шлюб. У шлюбі у сторін народився син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак, після народження дитини відносини між сторонами почали погіршуватися, ОСОБА_2 почав поводити себе не стримано, агресивно по відношенню до заявника та її дитини від першого шлюбу, а також їх спільної дитини, почав зловживати алкогольними напоями. ОСОБА_2 не виконував обов`язків із забезпечення сім`ї, не бажав працевлаштуватися, внаслідок чого, заявниця була вимушена вийти з декретної відпустки та була позбавлена радості материнства. За період спільного проживання ОСОБА_2 неодноразово був ініціатором конфліктів та сварок, під час яких ображав та принижував заявника та дітей, вчиняв домашнє насильство, що полягало у словесних образах, погрозах, приниженні, що спричиняли дітям та заявнику емоційну невпевненість. ОСОБА_2 примусово насильницькими діями відібрав у ОСОБА_3 їх спільну дитину, перешкоджає їх зустрічам, чим завдає шкоду психологічному здоров`ю матері дитини, а також самій дитині, яка зважаючи на свій вік особливо потребує материнської уваги та турботи. З даного факту заявниця неодноразово зверталася до поліції.
Вищезазначене свідчить про те, що ОСОБА_2 переховує дитину від матері, перешкоджає її спілкуванню з сином. Заявниці на день подання заяви про забезпечення позову невідомо, де перебуває батько дитини разом з їх спільною дитиною, у яких умовах проживає дитина, що спричиняє їй значні моральні та душевні страждання.
ОСОБА_3 вважає, що така поведінка батька дитини унеможливить в майбутньому виконання рішення суду про визначення місця проживання дитини з матір`ю, оскільки батько переховує дитину від неї та органів поліції. Більш того, заявниця вважає, що така поведінка батька дитини унеможливить в майбутньому виконання рішення суду про визначення місця проживання дитини з матір`ю, оскільки між нею і дитиною може бути втрачено емоційний зв`язок.
Зазначає про те, що якщо на час розгляду справи про визначення місця проживання дитини, розгляд якої може тривати не один рік, матір дитини взагалі не буде її бачити, це призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову. А батько дитини добровільно не надає матері можливості бачити дитину, спілкуватися з нею та виконувати батьківські обов`язки, хоча з моменту народження до лютого 2024 дитина постійна проживала разом з матір`ю.
У зв`язку з цим вважає, що зустрічі матері з дитиною є співмірним заходом забезпечення позову, враховуючи, що цей спір виник із сімейних правовідносин.
Враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи про визначення місця проживання малолітньої дитини, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей із матір`ю.
Звертає увагу на те, що мати, яка на час вирішення справи про визначення місця проживання дитини, проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а батько не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.
До заяви про забезпечення позову до його подання заявником ОСОБА_3 подані копії наступних документів: 
-  свідоцтво про народження дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьками якого визначені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 /т.1 а.с.18/;
-  талони-повідомлення № 1684 від 02 лютого 2024 року,  № 020852 від 06 лютого 2024 року, № 2153 від 11 лютого 2024 року, № 020853 від 10 лютого 2024 року, № 1956 від 01 березня 2024 року, № 3431 від 02 березня 2024 року про звернення  ОСОБА_3 до відділення поліції Бучанського РУП ГУНП в Київській області щодо конфліктів з  чоловіком ОСОБА_2 відносно спілкування з дитиною /т.1 а.с.19-25/; 
-  заяви ОСОБА_3 до міського голови м. Буча - Анатолія Федорука з проханням здійснити обстеження та надати акт обстеження умов проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , за адресою: АДРЕСА_2 а.с.26/;
-  договору оренди квартири від 13 листопада 2023 року укладений ОСОБА_3 на оренду квартири в м. Буча /т.1 а.с.27-30/.
 
До апеляційної скарги ОСОБА_2 додав копії наступних документів: 
- довідку видану Управлінням соціального захисту населення Бучанської РДАпро те, що він отримує допомогу при народженні дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 /т.1 а.с.112/;
-  декларації про вибір лікаря ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , де законним представником визначений батько - ОСОБА_2 /т.1 а.с.113/;
- звернення від 04 січня 2024 року за консультацією лікаря щодо захворювання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 /т.1 а.с.15/;
- заяв про його звернення та звернення його матері до поліції Бучанського РУП ГУНП в Київській області щодо зникнення  ОСОБА_3 та щодо конфліктів з нею та процесуальних документів складених за результатами їх розгляду /т.1 а.с.117-121,130-132,198/;
 - свідоцтво про народження дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьками якого визначені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 /т.1 а.с.129/.
 
До відзиву на апеляційну скаргу та додаткових пояснень заявником ОСОБА_3 подані копії наступних документів: 
-  повістки ТЦК від 09 квітня 2022 року на ім`я ОСОБА_2 /т.2 а.с.11/;
-  першої сторінки позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з матір`ю з штампом вхідної кореспонденції  суду про її прийняття від 18 березня 2024 року /т.2 а.с.12 /;
-  постанови державного виконавця про накладення штрафу від 04 квітня 2024 року згідною з якою ОСОБА_2 зобов`язано сплатити штраф за невиконання ухвали  Ірпінського міського суду Київської області від 11 березня 2024 року /т.2 а.с.13-14,181/; 
-  характеристики виданої ПП «Деліція» 31 січня 2024 року на ОСОБА_3 , як їх працівника /т.2 а.с.15/; 
-  наказів ПП «Деліція» від 06 грудня 2022 року про надання відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_3 та від 02 червня 2023 року про вихід на роботу під час відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_3 /т.2 а.с.24,25/;
-  виписок з банківського рахунку ОСОБА_3 щодо одержання виплат Соціального фонду /т.2 а.с.27/;
-  листа Бучанської міської ради від 12 квітня 2024 року адресованого ОСОБА_3 , в якому вказується про відсутність дитини та батька за вказаною нею адресою, що унеможливило здійснення перевірки служби у справах дітей /т.2 а.с.29-30/;
-  листа Гостомельської селищної військової адміністрації від 04 квітня 2024 року адресованого ОСОБА_3 про відсутність можливості обстеження житлово-побутових умов дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , так як двері ніхто не відчинив /т.2 а.с.31/;
-  акту обстеження житлово-побутових умов від 01 березня 2024 року складеного за зверненням ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 /т.2 а.с.32-33/;
-  акту депутата Бучанської міської ради Продан О.Л. від 08 травня 2024 року /т.2 а.с.176/;
-  актів державного виконавця від 28 березня 2024 року ,04 квітня 2024 року 11 квітня 2024 року про невиконання ухвали  Ірпінського міського суду Київської області від 11 березня 2024 року /т.2 а.с.177-179/;
-  постанови державного виконавця про накладення штрафу від 19 квітня 2024 року згідною з якою ОСОБА_2 зобов`язано сплатити штраф за невиконання ухвали  Ірпінського міського суду Київської області від 11 березня 2024 року /т.2 а.с.180 /; 
-  листа Бучанського РУП ГУНП в Київській області від 30 квітня 2024 року щодо ходу перевірки по зверненнях ОСОБА_3 /т.2 а.с.182 /;
-  постанови Ірпінського міського суду Київської області від 22 вересня 2023 року та постанови Київського апеляційного суду від 07 березня 2024 року у справі №367/723/23 щодо притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за правопорушення передбачене ч.1 ст.173-2 КУпАП, з яких вбачається що провадження було закрито у зв`язку із малозначністю вчиненого /т.2 а.с.183-189/;
-  талону-повідомлення №058264 від 16 травня 2024 року про звернення  ОСОБА_3 до відділення поліції Бучанського РУП ГУНП в Київській області щодо конфліктів з  чоловіком ОСОБА_2 відносно спілкування з дитиною /т.2 а.с.190/.
 
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 11 березня 2024 року заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову до подачі позовної заяви - задоволено. Ухвала суду мотивована тим, що між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання малолітньої дитини. Відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з матір'ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей з матір`ю.  Зустрічі матері з дитиною будуть сприяти відновленню довірчих відносин та емоційного контакту між ними, відповідатимуть інтересам як матері так і дитини, та зможуть усунути загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про визначення місця проживання дитини. А тому суд дійшов висновку про доцільність вжиття заходів забезпечення позову шляхом визначення місця та часу спілкування малолітньої дитини з його матір`ю /т.1 а.с.35-42/.
 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з такого.
 
Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Вказана норма кореспондується із положеннями частини третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з якою батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (частини перша-третя статті 157 СК України).
Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
Відповідно до ст. 4 Конвенції про контакт з дітьми 2003 року дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» («Сristian Сatalin Ungureanu v. Romania», заява № 6221/14, п.п. 29-34, рішення від 04 вересня 2018 року) вказав на те, що допущення державою ситуації, коли один з батьків втрачає доступ до власної дитини ще й протягом тривалого часу, у тому числі за наявності судового спору між батьками, від якого, зокрема, залежить характер цього доступу, навіть якщо це відбувається без порушення існуючих нормативних правил держави, є порушенням статті 8 Європейської конвенції з прав людини 1950 року - права на повагу до приватного і сімейного життя того з батьків, доступ до дитини якого обмежується або унеможливлюється. 
Згідно з практикою ЄСПЛ оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зав`язків, вимагає від судів ретельної оцінки низки факторів з точки зору збалансованості інтересів. Залежно від обставин конкретної справи вони можуть відрізнятися. Але надзвичайно важливими є врахування найкращого інтересу дитини. При визначенні найкращого інтересу дитини у кожному конкретному випадку необхідно врахувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ  від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, п. 100, від 11 липня 2017 року в справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, п. 76).
 
Згідно ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених цим Кодексом заходів забезпечення позову. 
Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. 
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.
Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).
 
Згідно з ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Згідно з роз`ясненнями викладеними в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.   
При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.
Аналогічні висновки містяться у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року (справа № 753/22860/17). Крім цього, Велика Палата Верховного Суду вказала на наступне.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі №753/22860/17 зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що  невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи  заяву  про  забезпечення  позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Суд, обираючи вид забезпечення позову, у кожному випадку повинен обрати такий спосіб, який у найбільшій мірі спрямований на забезпечення предмету спору.
Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом у залежності до конкретного випадку.
Така правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, в постанові від 04 травня 2022 року у справі № 175/3514/19.  
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Така правова позиція висловлена Верховним Судом неодноразово, зокрема, в постанові від 06 липня 2022 року у справі № 354/1616/21.  
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.
Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим. Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд повинен здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.
Відповідність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.
Така правова позиція висловлена Верховним Судом також неодноразово, зокрема, в постанові від 26 квітня 2022 року у справі № 285/4519/21-ц.
У постанові від 11 березня 2024 року у справі № 686/1849/23 Верховний Суд зазначив, що цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігти ситуації, коли може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.
Верховний Суд у постанові від 02 листопада 2022 року у справі № 686/8535/20 вказав на те, що забезпечення найкращих інтересів дитини не виключає можливого втручання у приватне та сімейне життя одного з батьків дитини і не завжди може відповідати найкращим інтересам одного з батьків. Подібний висновок зроблено й у постанові Верховного Суду від 08 лютого 2023 року у справі № 501/488/21/21.
У постанові від 05 грудня 2023 року у справі № 490/2077/23 Верховний Суд погодився з висновком суду першої інстанції, що у таких чутливих правовідносинах, ураховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи про встановлення способів участі батька у спілкуванні та вихованні дитини, а також зміну місця проживання дитини, сприяння відновленню стосунків та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з батьком має переважати над намаганням матері обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей з ним.
Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 344/16653/16-ц, від 31 серпня 2022 року у справі №545/3933/21 
У постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 490/1087/21 вказано, що: судове рішення про визначення місця проживання дитини і відібрання дитини від батька (матері) без позбавлення батьківських прав спрямовано на передачу дитини від однієї особи (батька/матері) до іншої особи (матері/батька). Заходи ж забезпечення позову, що полягають у визначенні часу та місця побачення і спілкування дитини з одним із батьків, який на час розгляду справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від неї, спрямовані на усунення перешкод у спілкуванні дитини з цим із її батьків на час вирішення по суті спору щодо місця її проживання.
ЄСПЛ наголошував на необхідності та важливості контакту дитини з кожним із батьків під час тривалого судового процесу та відсутності остаточного рішення щодо визначення місця проживання дитини. Так, у рішенні «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» від 04 вересня 2018 року ЄСПЛ вказав, що тривалий судовий процес, пов`язаний, у тому числі зі встановленням графіка відвідування дитини, невиправдано позбавив батька можливості бачитися з сином протягом чотирьох років, що свідчить про порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо права на повагу до його приватного і сімейного життя, а тому є допустимим встановлення такого графіка до закінчення розгляду справи по суті. 
У таких чутливих правовідносинах, враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи про визначення місця проживання малолітньої дитини, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей із матір`ю. 
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 25 листопада 2020 року у справі № 760/15413/19, від 17 травня 2021 року в справі № 761/25101/20, від 15 вересня 2021 року в справі № 752/6099/20.
Верховний Суд акцентував увагу на тому, що системний аналіз наведених норм права та судової практики дає підстави вважати, що мати, яка на час вирішення справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а батько не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини. 
 
З наведених обставин справи вбачається, що предметом спору у даній справі є сімейні правовідносини, а саме спір між батьками щодо визначення місця проживання дитини. Судом встановлено, що на час вирішення питання про забезпечення позову дитина досягла віку півтора роки, проживає разом з батьком.  Мати фактично позбавлена спілкування з дитиною, про що свідчать її звернення до різних органів. Позиція батька також вказує на відсутність вчинення з його боку дій направлених на забезпечення спілкування дитини з матерію. Наявність  негативного впливу матері на дитину з матеріалів справи не вбачається.
Установивши наявність обставин, які позбавляють ОСОБА_3 можливості спілкуватися з малолітнім сином, урахувавши права матері на особисте спілкування з дитиною та відсутність обставин, які обмежують право на таке спілкування, суд першої інстанції зробив вірний висновок про те, що з метою запобігання втрати емоційного контакту матері  з дитиною, погіршення між ними психоемоційного характеру відносин на період розгляду справи у суді, який може бути тривалим, та остаточного вирішення питання про визначення місця проживання дитини, такий захід забезпечення позову, як забезпечення зустрічей матері з дитиною буде співмірним з заявленими позовними вимогами.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 ,. щодо незалучення органу опіки та піклування відхиляються апеляційним судом з огляду на те, що суд при розгляді питань про забезпечення позову не здійснює перевірку всіх  обставин, а метою забезпечення є запобігти ситуації, коли може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову. Відсутність спілкування матері з дитиною віком півтора роки очевидно призведе до втрати емоційного контакту між ними, що може мати наслідком неможливість виконання можливого рішення суду на її користь. 
Твердження батька дитини про те, що мати не виконувала належним чином свої батьківські обов`язки та неналежно доглядала за дитиною не підтверджуються жодними доказами. А посилання на відсутність у матері свого житла не може бути підставою для відмови у реалізації її батьківських прав. До того ж матеріали справи містять дані про оренду квартири заявником. І матеріальний стан батьків не є визначальним фактором.
Посилання батька дитини на порушення права на спілкування дитини з бабою та дідом слід визнати безпідставним, оскільки вказане не є предметом заявленого спору між сторонами у справі.
Враховуючи викладене, встановивши наявність обставин, які позбавляють заявника можливості спілкуватися з малолітнім сином, з урахуванням права матері на особисте спілкування з дитиною та відсутності обставин, які обмежують право на таке спілкування, суд першої інстанції, правильно застосувавши норми процесуального права, з урахуванням практики ЄСПЛ та Верховного Суду у подібних правовідносинах, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову шляхом зобов`язання ОСОБА_2 передавати малолітню дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , матері дитини - ОСОБА_3 , щотижня з 17 години 00 хвилин четверга до 08 години 00 хвилин понеділка.
Обраний судом першої інстанції вид забезпечення позову є доцільним та співмірним з заявленими вимогами позову, а невжиття таких заходів може призвести до істотного порушення прав та охоронюваних законом інтересів заявника та утруднити виконання рішення суду в майбутньому.
Зустрічі матері з дитиною є співмірним заходом забезпечення позову, враховуючи, що цей спір виник із сімейних правовідносин.
На час розгляду заяви про забезпечення позову відсутні обґрунтовані доводи про те, що зустрічі дитини із матір`ю без участі батька можуть призвести до негативних наслідків для стану дитини.
Тому суд першої інстанції здійснив належну оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів, з`ясував співмірність виду забезпечення позову, який просила застосувати особа, яка звернулась з такою заявою, позовним вимогам, оцінив рівноцінність заходів забезпечення позову змісту заявлених позовних вимог, належним чином обґрунтував необхідність вжиття таких заходів.
Отже, ухвала суду першої інстанції про забезпечення позову відповідає обставинам справи і вимогам закону.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до незгоди ОСОБА_2 з висновками суду першої інстанції, однак не спростовують і не впливають на їх правильність. З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права, і підстави для її скасування відсутні.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
 
П О С Т А Н О В И В
 
Апеляційне провадження відкрите за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 11 березня 2024 року - закрити.
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 11 березня 2024 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.
 
Суддя-доповідач:                                                                             В.В. Соколова
 
Судді:                                                                                                 М.В. Мережко
 
                                                                                                             Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 25 червня 2024 року.