Номер провадження: 22-ц/813/4522/24 
Справа № 2-902-2010
Головуючий у першій інстанції Лук`янчук О.В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18.06.2024 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,
за участю секретаря судового засідання: Губар Д.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 , на ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 березня 2010 року за заявою закритого акціонерного товариства комерційний банк “Приватбанк” про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ЗАТ КБ “Приватбанк” в особі філії “Южне головне регіональне управління” ЗАТ КБ “Приватбанк” до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, 

                                         В С Т А Н О В И В: 
В проваджені Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області перебувала цивільна справа за позовом Закритого акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» в особі філії «Южне головне регіональне управління закритого акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості. 03.06.2009 року ЗАТ КБ “Приватбанк” в особі філії “Южне головне регіональне управління” ЗАТ КБ “Приватбанк” звернулось до суду з заявою про забезпечення позову, згідно якої просить в порядку забезпечення позову накласти арешт на житловий будинок АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_3 , вказуючи, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 березня 2010 року заяву про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на житловий будинок АДРЕСА_1 , на земельній ділянці сільської ради розміром 900 кв.м., що належить ОСОБА_3 , яка проживає АДРЕСА_2 .
Не погоджуючись з такою ухвалою суду, ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 березня 2010 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені заяви про забезпечення позову відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивач звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, 09 червня 2009 року, надавши копію договору дарування від 22.09.2003 року про належність відповідачу ОСОБА_3 на праві власності спірного житлового будинку. Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд погодився із твердженням позивача про те, що спірний житловий будинок на момент постановлення оскаржуваної ухвали знаходиться у власності відповідача ОСОБА_3 . Але, відповідно до договору купівлі – продажу житлового будинку від 06.04.2009 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , посвідченого приватним нотаріусом Білгород – Дністровського міського нотаріального округу Чухрай Т.Ю., саме ОСОБА_6 набув право власності на житловий будинок  АДРЕСА_1 . Зазначене речове право зареєстровано в державному реєстрі речових прав 27.05.2009 року, що підтверджується відповідним витягом. Таким чином, на момент звернення позивача із заявою про забезпечення позову так і на момент постановлення оскаржуваної ухвали спірний житловий будинок не перебував у власності відповідача ОСОБА_3 Звернутись до суду апеляційної інстанції, скаржника змусила відмова нотаріуса, щодо вступу у спадщину після смерті власника спірного майна ОСОБА_6 , через наявність арешту постановленою оскаржуваною ухвалою. 
Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання, призначене на 18.06.2024 року на 16-30 год, сторони по справі не з`явились, про причини неявки не повідомили, належної ініціативи взяти участь у розгляді справи в режимі відео-конференції не виявили та заяв про відкладення судового засідання не подавали.
06.06.2024 року на адресу Одеського апеляційного суду надійшла заява від ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 про розгляд справи без участі апелянта та представника апелянта. 
Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Відповідно до висновків Верховного Суду по справі №361/8331/18 - якщо учасники процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
Враховуючи розумні строки розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду, усвідомленість сторін по справі про розгляд справи та відсутності від них клопотань про відкладення судового засідання, колегія суддів не бачить перешкод для розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч.1 п.2 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно статі 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ч.1-2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Відповідно до ч. 1 п.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб. 
Відповідно до ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. 
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Відповідно до роз`яснень п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку з застосуванням відповідних заходів. 
Так, під час вирішення питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.
Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Окрім того, згідно із п. 10 Постанови Пленум у Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.
Задовольняючи заяву позивача про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з належності житлового будинку АДРЕСА_1 – ОСОБА_3 , пославшись на договір дарування житлового будинку від 22.09.2003 року, який наявний в матеріалах справи.
Проте, колегія суддів не погоджуються з такими висновками районного суду з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, у квітні 2009 року закрите акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» в особі філії «Южне головне регіональне управління закритого акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі Приватбанк) звернулось до суду з позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 6420 грн. 
03.06.2009 року ЗАТ КБ “Приватбанк” в особі філії “Южне головне регіональне управління” ЗАТ КБ “Приватбанк” звернулось до суду з заявою про забезпечення позову, згідно якої просить в порядку забезпечення позову накласти арешт на житловий будинок АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_3 , вказуючи, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
На підтвердження належності вищезазначеного спірного житлового будинку ОСОБА_3 , позивач надав копію договору дарування від 22.09.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Білгород- Дністровського нотаріального округу Сминтиною І.В.
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 березня 2010 року заяву про забезпечення позову задоволено та було накладено арешт на житловий будинок АДРЕСА_1 , на земельній ділянці сільської ради розміром 900 кв. м.
Суд вважав такі припущення заявника щодо належності житлового будинку відповідачу обґрунтованими та вважав, що невжиття заходів забезпечення позову, які просить застосувати заявник, може в майбутньому утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду.
Проте згідно матеріалів справи, 06.04.2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було укладено договір купівля продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , на земельній ділянці сільської ради розміром 900 кв. м. посвідченого приватним нотаріусом Білгород – Дністровського міського нотаріального округу Чухрай Т.Ю. 
Тобто, на момент постановлення оскаржуваної ухвали, житловий будинок на який було накладено арешт, не перебував у власності ОСОБА_3 .
Вказаних обставин суд не перевірив, та помилково вжив заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту на майно особи, яка не є учасником справи.
Крім того, апеляційний суд наголошує, безпідставне перебування майна під арештом суперечить положенням ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а також суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону та ст. 41 Конституції України, згідно якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, ухвала Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 березня 2010 року скасуванню, а заява закритого акціонерного товариства комерційний банк “Приватбанк” про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ЗАТ КБ “Приватбанк” в особі філії “Южне головне регіональне управління” ЗАТ КБ “Приватбанк” залишенню без задоволення.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2  – задовольнити частково.
Ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 березня 2010 року – скасувати. 
Заяву закритого акціонерного товариства комерційний банк “Приватбанк” про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ЗАТ КБ “Приватбанк” в особі філії “Южне головне регіональне управління” ЗАТ КБ “Приватбанк” до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості – залишити без задоволення.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Дата виготовлення повного тексту: 25.06.2024 року.

Головуючий:                  О.М. Таварткіладзе

Судді:                 А.П. Заїкін 

С.О. Погорєлова