Дата документу 23.05.2024 Справа № 331/3187/23

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Є.У.№ 331/3187/23                                        Головуючий у 1 інстанції: Антоненко М.В.
№ 22-ц/807/612/24                                                Суддя-доповідач: Крилова О.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2024 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого:                Крилової О.В.,
суддів:                Гончар М.С.,
                       Кухаря С.В.
розглянув в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою  ОСОБА_1 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на непрацездатного батька,

ВСТАНОВИВ

В травні 2023 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до  ОСОБА_2 про стягнення аліментів на непрацездатного батька,

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що відповідач ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 є сином позивача. Вони проживали разом у квартирі за яку позивач ОСОБА_1 зараз сплачує усі житлово-комунальні платежі, які перевищують у зимовий період його пенсію. Пенсія складає з березня 2023 року 3587, 24 грн. (до березня 2023 р. була пенсія 3046,23), але комунальні платежі в опалюваний період понад 3000 грн. Позивач отримує субсидію в опалюваний період тільки 1362,56 грн. і тому змушений виживати на 1408 грн.
Відповідач ОСОБА_2 з 2015 року в Україні ніде не навчається та не працює і не збирається працювати тому, що знаходився на матеріальному утриманні позивача до жовтня 2015 року. Відповідач працездатний та має можливість працювати та заробляти гроші, надаючи матеріальну допомогу батьку на утримання, однак повністю ухиляється від своїх родинних обов`язків. В наступний час ОСОБА_2 виїхав за межі України та начебто працює у Польші.
Крім відповідача ОСОБА_2 у позивача ОСОБА_1 ще є повнолітні діти - ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , але вони на своєму утриманні мають дітей, аліменти не отримують, стоять у центрі зайнятості і шукають постійну роботу. Третя донька ОСОБА_6 закінчила Запорізький медуніверситет у 2015 році, ніде не працювала та наприкінці 2015 року поїхала мандрувати у Європу. Де вона зараз знаходиться позивачу не відомо.
Після обстеження у лікувальних закладах м. Запоріжжя у позивача були виявлені різні хвороби, які потребують лікування та операції, яка коштує понад 15 000 грн. Також, він потребує лікування зубів, вартістю понад 13 000 грн., але в нього таких грошей немає. Додаткових доходів з 2015 року він не отримує.
Відповідач ОСОБА_2 не обтяжений стягненням по виконавчим документам, не знаходиться у шлюбі та не має на своєму утриманні дітей та інших батьків. Його мати ОСОБА_7 (колишня дружина позивача) виїхала ще у 2014 році за межі України та не повернулася до дому.

Посилаючись на вищезазначене просив суд, просить суд стягнути на його користь з ОСОБА_2 аліменти у розмірі 2000 грн. щомісячно.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 06 грудня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення.
В обґрунтування скарги зазначено, що позивач надав усі наявні в нього докази на підтвердження свого матеріального стану, відповідно до яких існує потреба в додатковому матеріальному утриманні.

Відповідач своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що в силу ч. 3 цієї статті не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України, у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Згідно із частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що в жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_8 , ОСОБА_2 про стягнення аліментів на непрацездатного батька. В обґрунтування позову зазначав, що він є непрацездатним, а відповідачі є його рідними дітьми, проте вони не надають йому матеріальної допомоги. Оскільки на теперішній час внаслідок скрутного матеріального становища він потребує матеріальної допомоги, вимушений звернутися до суду з вказаним позовом. Просив суд стягнути з ОСОБА_8 на його користь аліменти у розмірі 500 гривень, та з ОСОБА_2 аліменти у розмірі 1000 гривень щомісячно до зміни його матеріального становища.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 березня 2019 року (справа № 331/7487/15) в задоволенні позову відмовлено. 
Постановою Запорізького апеляційного суду від 25 червня 2019 року, апеляційна скарга ОСОБА_1 залишена без задоволення, рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 березня 2019 року у цій справі залишено без змін.
Постановою Верховного Суду 14 квітня 2020 року, рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 березня 2019 року, та постанова Запорізького апеляційного суду від 25 червня 2019 року залишені без змін (а.с. 48-56).

З аналогічним позовом ОСОБА_1 повторно звернувся до суду в 2019 році (справа № 331/3610/19). 
Постановою Запорізького апеляційного суду від 21 лютого 2022 року, апеляційна скарга ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_9 задоволена частково, заочне рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 02 жовтня 2020 року у цій справі скасоване та прийнята нова постанова наступного змісту: В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на непрацездатного батька – відмовити (57-63).

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Не потребують доказування обставини, встановлені рішення суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення.

В постановах Запорізького апеляційного суду від 25.06.2019 р., 21.02.2022 р. зазначені наступні обставини.
ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим повторно Відділом реєстрації актів громадянського стану Волочиського районного управління юстиції від 30 квітня 2003 року. ОСОБА_1 має повнолітню доньку: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Крім того, у позивача наявні дві повнолітні доньки від іншого шлюбу ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .
ОСОБА_1 є непрацездатним за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_2 , виданим Пенсійним фондом України серії НОМЕР_3 . 
Згідно з повідомленням про призначення субсидії на ЖКП до особової справи № 33316 від 08 листопада 2019 року ОСОБА_1 призначено субсидію з жовтня 2019 року по квітень 2020 року в сумі 1107,07 грн.

Аналізуючи зміст вищенаведених судових рішень, які набрали законної сили (справи №331/7487/15, № 331/3610/19), суд дійшов висновку про те, що вони є преюдиційними до предмету даного провадження, оскільки в них йдеться про тих самих осіб – сторін в даному провадженні, а встановлені в них обставини безпосередньо стосуються прав позивача ОСОБА_1 на утримання від повнолітнього сина ОСОБА_2 . 
Надані ОСОБА_1 письмові докази в даному провадженні в суді першої інстанції вказаних обставин не спростовують. 

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено всього складу юридичних фактів, передбачених статтею 202 СК України, необхідних для виникнення у його повнолітнього сина ОСОБА_2 обов`язку по утриманню батька. 

Із вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 51 Конституції України передбачено, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Правовідносини, пов`язані з обов`язком повнолітніх дочки, сина утримувати батьків врегульовані Главою 17 Розділу ІІІ СК України (статті 202, 203 СК України). Зазначені норми права не передбачають врахування прожиткового мінімуму, встановленого законом, як обов`язкової умови для стягнення аліментів.
Згідно з частиною першою статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
Відповідно до статті 203 СК України дочка, син, крім сплати аліментів, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю.
У виняткових випадках, якщо мати, батько є тяжко хворими, особами з інвалідністю, а дитина (стаття 6 цього Кодексу) має достатній дохід (заробіток), суд може постановити рішення про стягнення з неї одноразово або протягом певного строку коштів на покриття витрат, пов`язаних з лікуванням та доглядом за ними (стаття 206 СК України).

Згідно зі статтею 205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

Непрацездатними є особи, визнані установленим законом порядком інвалідами, що встановлюється медико-соціальними експертними комісіями МСЕК. Критерієм призначення аліментів є те, що отримувані батьками пенсія, інший дохід не забезпечують їхніх потреб на харчування, лікування, на придбання одягу, ліків. Непрацездатним вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи.

Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального становища батьків. До уваги береться отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо.
Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18 дійшов висновку, що тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей з утримання своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька у матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей з утримання батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу. При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність у матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.

Встановлено, що ОСОБА_1 на час звернення до суду в травні 2023 р., з січня 2022 р. по березень 2023 р. отримав пенсію за віком у розмірі 42719,96 грн., в березні 2023 р. - 3587,24 гривень, що підтверджується розрахунком наданим Пенсійним фондом України.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік» з 1 січня 2023 року визначено прожитковий мінімум на осіб, які втратили працездатність - 2093 гривні.
Відтак, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що пенсія позивача ОСОБА_1 є за розміром вищою, ніж встановлений законом прожитковий мінімум для категорії осіб, до якої він відноситься, а тому відсутні підстави вважати, що позивач є особою, яка потребує сторонньої матеріальної допомоги. 

Також суд правильно виснував, що надані позивачем довідка КЗ «Запорізькій центр первинної медико-санітарної допомоги №1» від 25.10.2016 р. про стан здоров`я. (а.с.9); протоколи ультразвукового дослідження внутрішніх органів (а.с.10,11,13,15); виписний епікриз (а.с.12); МРТ головного мозку (а.с.14); дублікати чеків на оплату житлово-комунальних послуг (16-20) не можуть розцінюватись судом як достатні докази, які дають змогу дійти висновку про те, що ОСОБА_1 має потребу в отриманні значної матеріальної допомоги від сина з урахуванням розміру пенсії позивача. 

Одночасно суд врахував, що ОСОБА_1 приймав участь як представник позивача у розгляді цивільної справи (№ 331/4934/20) за позовом ОСОБА_12 до Головного управління Державної податкової служби у Запорізькій області про визнання права власності в порядку набувальної давності. (Рішення Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 03.04.2023 р., Постанова Запорізького апеляційного суду від 04.07.2023 р. (а.с.64-76). Вказане свідчить про отримання ОСОБА_1 додаткового доходу та спростовує його твердження про скрутне матеріальне становище.

Крім того, як вірно вказав суд, ОСОБА_1 має інших повнолітніх дітей ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , до яких не пред`явлено позов.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов до правильних висновків про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Ухвалюючи рішення по справі, суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Законом України «Про судоустрій і статус суддів» регламентовано, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32–41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено із додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається. 

При вирішенні справи судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, а також застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження. 

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. 

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381–383 ЦПК України, апеляційний суд,–

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Жовтневого районного суду Запорізької області від 06 грудня 2023 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково. 

Повний текст постанови складено 23 травня 2024 р.

Головуючий                                                                О.В. Крилова

Судді:                                                                        М.С. Гончар

                                                                               С.В. Кухар.