КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 369/5515/22                                                                        Головуючий у суді І інстанції Фінагеєва І.О.
Провадження № 22-ц/824/9078/2024                                                        Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
15 травня 2024 року                                                  м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.,
суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Уманської міської ради Черкаської області, треті особи: Уманський міський голова Ірина Плетньова, Комунальне підприємство «Уманьводоканал» Уманської міської ради, про скасування розпорядження про звільнення, поновлення на роботі, стягнення коштів за час вимушеного прогулу,
 
в с т а н о в и в:
 
У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним вище позовом, посилаючись на те, що 16 грудня 2014 року між ним та Уманською міською радою в особі в.о. міського голови Цибрія О.В. укладено контракт з керівником комунального підприємства.
Відповідно до розпорядження Уманської міської ради від 17 грудня 2014 року № 281 він був призначений на посаду директора КП «Уманьводоканал» Уманської міської радина умовах контракту від 16 грудня 2014 року на строк з 17 грудня 2014 року до 16 грудня 2015 року. В подальшому на підставі додаткових угод дія контракту продовжувалася.
Розпорядженням Уманської міської ради від 23 грудня 2020 року № 554 рк дію контракту продовжено до 16 грудня 2025 року.
Позивач зазначав, що із 31 травня 2022 року до 04 червня 2022 року перебував на лікарняному, зареєстрованому у встановленому законом порядку, проте 02 червня 2022 року на його електронну поштову скриньку надійшло повідомлення КП «Уманьводоканал» з листом, пересланим від Уманської міської ради, до якого були прикріплені файли із супровідним листом від 01 червня 2022 року № 1971/01/01-35 та розпорядженням від 01 червня 2022 року № 212 рк «Про звільнення ОСОБА_1 » до відома та врахування у роботі.
03 червня 2022 року йому стало відомо, що на його місце була призначена невідома йому особа, яка перебуває у його робочому кабінеті, віддає розпорядження підлеглим, незважаючи на те, що станом на 04 червня 2022 року він фактично не був звільнений.
За таких обставин позивач вважає зазначене розпорядження Уманської міської ради від 01 червня 2022 року № 212 рк незаконним, необґрунтованим і таким, що порушує його права, адже умови контракту він не порушував, а підстави припинення з ним трудових відносин в період його тимчасової непрацездатності належним чином не мотивовані.
Просив суд скасувати розпорядження від 01 червня 2022 року № 212 рк, прийняте Уманським міським головою І. Плетньовою, про звільнення ОСОБА_1 з посади директора КП «Уманьводоканал» Уманської міської ради на підставі пункту 8 статті 36 КЗпП, поновити його на посаді директора КП «Уманьводоканал», поновити дію контракту з керівником комунального підприємства від 16 грудня 2014 року з дати його розірвання відповідно до розпорядження від 01 червня 2022 року № 212 та стягнути на його користь середньомісячний заробіток за весь час вимушеного прогулу станом на дату ухвалення рішення у справі.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 січня 2024 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач в особі представника - адвоката Ольшевського І.О. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про порушення позивачем умов контракту та обґрунтованість підстав для дострокового розірвання контракту. Відповідачем було подано відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що він обґрунтовує підстави розірвання контракту з позивачем, зокрема, результатами перевірки, що проводилась відділом економічного розвитку, транспорту та інвестицій Уманської міської ради, листа ГУ ДПС у Черкаській області від 02 грудня 2021 року № 10103/5/23-00-0516 щодо наявності заборгованості до бюджету.Однак, такі підстави для звільнення не були викладені в оскаржуваному розпорядженні про розірвання трудового контракту з позивачем.
Стверджує, що акт перевірки, в якому відображено узагальнений опис виявлених перевіркою порушень законодавства, не є правовим документом, який встановлює відповідальність суб`єкта господарювання та, відповідно, не є актом індивідуальної дії. Окремо такий документ оскаржений бути не може, оскільки він встановлює наявність чи відсутність обставин викладених в ньому для прийняття подальших рішень, ініціювання службового розслідування, звернення до правоохоронних органів. Враховуючи обставини даної справи та предмет спору, розгляд судом питання правомочності, законності та обґрунтованості посилань відповідача на факти, викладені в довідці про попередні результати перевірки, на яку посилається відповідач, встановлення наявності чи відсутності порушень позивача, викладених в цій довідці, є обов`язковим.
Також зазначає, що розпорядження міського голови містить посилання на звільнення ОСОБА_1 на наступний день за днем закінчення тимчасової непрацездатності. 04 червня 2022 року припадав на вихідний день (субота). Тобто, за логікою ініціатора звільнення такою датою повинне бути 06 червня 2022 року. Однак, фактичне звільнення згідно письмових доказів відбулося аж 28 червня 2022 року. Позивач вважає що акт індивідуальної дії (звільнення) не був виконаний ні 04 червня 2022 року, ні 06 червня 2022 року, отже не міг бути виконаний пізніше (28 червня 2022 року) в силу правової природи такого акту.
Відзиви відповідача та третіх осіб на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшли. В силу вимог частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача - адвокат Ольшевський І.О.підтримав апеляційну скаргу та доводи,викладені в ній, просив скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та задовольнити позовні вимоги.
Представник відповідача - Каленська С.С. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила залишити рішення суду першої інстанції без змін як таке, що ухвалене із додержанням норм матеріального та процесуального права.
Треті особи явку своїх представників в судове засідання не забезпечили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомили, тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників сторін в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнитиз таких підстав.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення в повній мірі не відповідає.
Суд першої інстанції встановив, що 17 грудня 2014 року Уманська міська рада видала розпорядження № 281 рк про призначення ОСОБА_1 директором КП «Уманьводоканал» Уманської міської ради Черкаської області.
Наказом від 17 грудня 2014 року № 450 ОСОБА_1 призначений на посаду директора КП «Уманьводоканал» на умовах контракту, укладеного 16 грудня 2014 року, з 17 грудня 2014 року до 16 грудня 2015 року. Наказ виданий на підставі розпорядження Уманської міської ради від 17 грудня 2014 року № 281 рк та контракту від 16 грудня 2014 року.
Додатковою угодою № 1 від 11 грудня 2015 року, укладеною між Уманською міською радою та директором КП «Уманьводоканал» ОСОБА_1 , погоджено продовження дії контракту на 5 років з 17 грудня 2015 року до 16 грудня 2020 року.
25 листопада 2019 року ГУ ДПС у Черкаській області надіслало міському голові О. Цебрію подання про розгляд питання щодо розірвання контракту з керівником підприємства, який допустив податковий борг з платежів до бюджету, в якому просило розглянути питання щодо розірвання трудового договору з ОСОБА_1 . У поданні було зазначено, що станом на 22 листопада 2019 року КП «Уманьводоканал» мало податковий борг зі сплати податку на додану вартість у сумі 5 447 935,08 грн та недоїмку по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 7 689 905,54 грн. Постановою Черкаського окружного адміністративного суду з підприємства була стягнута податкова заборгованість у розмірі 1 551 480,81 грн та кошти погашення боргу за рахунок готівки, що належить платнику у розмірі 698 837,30 грн. Протягом 2019 року на підприємстві зросла заборгованість за рахунок несплати самостійно задекларованих сум податку на суму 1 130 833,50 грн. По єдиному внеску сума зросла до 3 562 875,50 грн за рахунок застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату або несвоєчасну сплату єдиного внеску. В зв`язку з тим, що заборгованість зберігала тенденцію лише до зростання, до Державна фіскальна служба просила розглянути питання щодо розірвання трудового договору з ОСОБА_1 - директором КП «Уманьводоканал».
Додатковою угодою № 6 від 22 жовтня 2020 року, укладеною між Уманською міською радою та директором КП «Уманьводоканал» ОСОБА_1 , продовжений строк дії контракту на 5 років з 17 грудня 2020 року до 16 грудня 2025 року.
Розпорядженням від 23 жовтня 2020 року № 554 рк Уманська міська рада продовжила строк дії контракту від 17 грудня 2014 року з 17 грудня 2020 року до 16 грудня 2025 року на підставі заяви ОСОБА_1 від 21 жовтня 2020 року та додаткової угоди № 6 від 22 жовтня 2020 року.
02 грудня 2021 року ГУ ДПС у Черкаській області надіслало міському голові І. Плетньовій чергове подання про розгляд питання щодо розірвання контракту з керівником підприємства, який допустив утворення податкового боргу з платежів до бюджету. В поданні зазначено, що заборгованість на підприємстві становить 25 726 608,60 грн, з яких: 18 722 599,56 грн заборгованість по податку на додану вартість, 5 623 679,02 грн - по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, 1 360 847,73 грн - по податку на прибуток підприємств та фінансових установ комунальної власності, 19 482,27 грн - по рентній платі за користування надрами для видобування корисних копалин загальнодержавного значення. В зв`язку з вищевказаним управління державної фіскальної служби вкотре просило вирішити питання про розірвання трудового договору з ОСОБА_1 
30 травня 2022 року виконавчий комітет Уманської міської ради склав довідку про попередні результати перевірки окремих питань фінансово-господарської діяльності КП «Уманьводоканал» Уманської міської ради за період з 01 січня 2018 року до 31 грудня 2021 року, за змістом якої перевірка на підприємстві проводилася з 11 січня 2022 року до 12 березня 2022 року.
В ході перевірки відповідальні особи встановили факти невиконання суб`єктом господарювання заходів інвестиційних програм на 2018 та 2020 роки, недофінансування прямих витрат на оплату праці та соціальні заходи у 2018-2020 роках. Також в ході перевірки встановлено фінансування буріння свердловин за завищеною вартістю. Крім того, відповідальні особи встановили факт неефективного використання коштів, оскільки у свердловинах № 2 та № 3 відкачка води не проводилася, тобто свердловини є безводними. Також було проведено перевірку споживачів послуг з водовідведення щодо укладених договорів з фізичними та юридичними особами с. Родниківка, однак встановлено відсутність таких споживачів, оскільки відповідні договори зі споживачами не були укладені. Перевіркою встановлено завищення посадових окладів на підприємстві порівняно з Галузевою угодою, Колективним договором, неодноразові факти виплат надбавок за виконання особливо-важливої роботи без відповідних підстав. Неефективні витрати полягали також у виплаті заробітної плати сторожам, які не справлялися з виконанням своїх посадових обов`язків на об`єкті, який тривалий час не використовувався у господарській діяльності КП «Уманьводоканал», у виплаті гонорарів адвокатам за послуги, які останніми не надавалися. Інші порушення полягали також у неналежному забезпеченні директором підприємства бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій, списанні паливно-мастильних матеріалів, списанні хімічних реагентів для знезараження води тощо.
Згідно з актом від 30 травня 2022 року директор КП «Уманьводоканал» ОСОБА_1 відмовився від підпису про ознайомлення та отримання довідки про результати перевірки окремих питань фінансово-господарської діяльності КП «Уманьводоканал» за період з 01 січня 2018 року до 31 грудня 2021 року. Акт ОСОБА_1 не підписаний.
30 травня 2022 року перший заступник міського голови О. Ганіч подав міському голові І. Плетньовій службову записку, за змістом якої повідомив про встановлені численні порушення умов контракту ОСОБА_1 
01 червня 2022 року Уманська міська рада видала розпорядження № 212 рк, за змістом якого розірвала дію контракту з керівником КП «Уманьводоканал» ОСОБА_1 , укладеного 16 грудня 2014 року; звільнила ОСОБА_1 в перший робочий день, наступний за днем закінчення періоду тимчасової непрацездатності, зазначений у документі про тимчасову непрацездатність згідно з пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України.
Відповідно до акту № 1 від 28 червня 2022 року головний інженер КП «Уманьводоканал» Чемерис М.В. , головний бухгалтер КП «Уманьводоканал» Ткачук Л.Л. та юрист КП «Уманьводоканал» Надворна І.М. засвідчили своїми підписами відсутність на робочому місці ОСОБА_1 без поважних причин 28 червня 2022 року з 08:00 год до 17:00 год. Акт позивачем не підписаний.
28 червня 2022 року Уманська міська рада видала розпорядження № 253 рк про дату звільнення ОСОБА_1 , за змістом пунктів 1-3 якого затвердила дату звільнення ОСОБА_1 28 червня 2022 року, розірвала контракт з керівником КП «Уманьводоканал» ОСОБА_1 з 28 червня 2022 року, виключила ОСОБА_1 зі складу осіб, які мають право на вчинення дій від імені юридичної особи без довіреності.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що зміст поданих до суду копій подань Державної фіскальної служби дає підстави для висновку про те, що протягом періоду з 22 листопада 2019 року до 30 листопада 2021 року податкова заборгованість комунального підприємства, директором якого був ОСОБА_1 , збільшилася з 5 447 935,08 грн податкового боргу зі сплати податку на додану вартість та недоїмки по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 7 689 905,54 грн до 25 726 608,60 грн. Позивач не надав жодних належних та допустимих доказів на спростування наведених у поданнях Державної фіскальної служби відомостей про суттєве збільшення податкової заборгованості протягом 2019-2021 років, незважаючи на те, що на посаді директора підприємства позивач безперервно перебуває з 16 грудня 2014 року, а суд в контексті частини шостої статті 81 ЦПК України не уповноважений визнавати доведеною відсутність вини в діях ОСОБА_1 щодо утворення податкової заборгованості на підставі припущень, а саме посилань позивача на вину в утворенні заборгованості попереднього директора підприємства, необґрунтованих належним чином доказами.
За наведених обставин суд першої інстанції дійшов висновку про те, що перебуваючи на посаді директора, ОСОБА_1 не організував належним чином контроль за порядком ведення та достовірності бухгалтерського обліку, фінансової та податкової звітності, внаслідок чого допустив порушення фінансової дисципліни, які полягали у недотриманні вимог податкового законодавства та утворенні суттєвого розміру податкового боргу.
Отже, позивачем були порушені умови контракту, що стало підставою для дострокового розірвання контракту з директором комунального підприємства, оскільки ОСОБА_1 систематично не виконував покладені на нього контрактом обов`язки, допустив порушення законодавства, внаслідок чого для підприємства настали негативні наслідки у вигляді суттєвого розміру податкової заборгованості, несплати податкової заборгованості, неефективного використання бюджетних коштів.
Проте колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції виходячи з такого.
За правилом частин першої, четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
В статті 43 Конституції України закріплено, що кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України (частина третя статті 21 КЗпП України).
У відповідності до положень статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається не невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.
У контракті можуть визначатися додаткові, крім встановлених чинним законодавством, підстави його розірвання. У разі розірвання контракту з ініціативи роботодавця з підстав, установлених у контракті, але не передбачених чинним законодавством, звільнення проводиться за пунктом 8 статті 36 КЗпП України з урахуванням гарантій, встановлених чинним законодавством і контрактом (пункти 17 і 21 Положення про порядок укладання контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 року № 170).
Згідно з пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема підстави, що передбачені контрактом.
Тобто, виходячи із змісту трудового законодавства, до загальних умов розірвання трудового договору передбачених трудовим законодавством, контрактом можуть встановлювати додаткові умови для його розірвання.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 452/970/17 (провадження № 61-157цс19) зазначено, що звільнення працівника на підставі пункту 8 статті 36 КЗпП України з формулюванням причини - невиконання чи неналежне виконання обов`язків, передбачених контрактом, - не може вважатися законним без визначення конкретних умов контракту, які не виконував чи неналежним чином виконував працівник, і без встановлення на підставі належних і допустимих доказів допущених ним конкретних порушень».
Відповідно до пунктів 23, 24 контракту з керівником комунального підприємства «Уманьводоканал», укладеного 16 грудня 2014 року між Уманською міською радою та  ОСОБА_1 ,дострокове розірвання цього контракту можливе за згодою сторін та у випадках, передбачених пунктами 24, 25 контракту. Директор може бути звільнений з посади, а цей контракт розірваний з ініціативи роботодавця лише з підстав, зазначених в пункті 24 контракту.
У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 пред`явив вимоги про скасування розпорядження про звільнення, поновлення на роботі, стягнення коштів за час вимушеного прогулу до Уманської міської ради, залучивши КП «Уманьводоканал» до участі у справі лише в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.
За змістом пунктів 2, 3 розділу І Статуту КП «Уманьводоканал» Уманської міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Уманської міської ради від 11 грудня 2018 року № 524, засновником підприємства є Уманська міська рада, а підприємство є юридичною особою.
Частиною другою статті 16 ЦК України встановлено способи захисту порушених цивільних прав, серед яких, зокрема передбачено й припинення дій, що порушують право.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20) вказано, що відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Разом із тим, частиною першою статті 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.
Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.
За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).
Згідно зі статтю 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.
Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд починається спочатку.
Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї обставини є підставою для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Для визнання відповідача неналежним, крім названої обставини, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, тобто належного відповідача.
Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.
В постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 61-61цс18) Велика Палата Верховного Суду вказала, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.
Тобто, визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
Аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження  № 14-178цс18), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18), від 15 травня 2019 року у справі № 554/10058/17 (провадження № 14-20цс19).
Вирішуючи питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, суд повинен враховувати характер спірних правовідносин, визначену ним норму матеріального права, яка підлягає застосуванню до правовідносин, та матеріально-правовий інтерес у вирішенні справи.
У разі пред`явлення позову не до всіх відповідачів суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів. Суд зобов`язаний вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і стосовно тих відповідачів, які зазначені у ньому. За клопотанням позивача у разі неможливості розгляду справи без участі співвідповідача чи співвідповідачів у зв`язку з характером спірних правовідносин суд залучає його чи їх до участі у справі, що визначено статтею 51 ЦПК України.
Верховний Суд у постановах від 28 жовтня 2020 року в справі № 761/23904/19 (провадження № 61-9953св20) та від 20 січня 2021 року в справі № 203/2/19 (провадження № 61-6983св20) вказав, що визначення у позові складу сторін у справі має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав особи, яка вважає. що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.
Крім того, пунктах 7.22. - 7.24., 7.30. постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17 (провадження № 12-280гс18) вказано, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача, якщо рішення у справі може вплинути на їхні права чи обов`язки щодо однієї зі сторін. Отже, особа, яка бажає взяти участь у справі як третя особа без самостійних вимог, має перебувати з однією зі сторін у матеріальних правовідносинах, які в результаті прийняття судом рішення у справі зазнають певних змін. Підставою для вступу (залучення) в судовий процес такої третьої особи є її заінтересованість у результатах вирішення спору - ймовірність виникнення в майбутньому в неї права на позов або пред`явлення до неї позовних вимог зі сторони позивача чи відповідача. Водночас предмет спору повинен перебувати за межами цих правовідносин, інакше така особа може мати самостійні вимоги на предмет спору. Для таких третіх осіб неможливий спір про право з протилежною стороною у зазначеному процесі. Якщо такий спір допускається, то ця особа повинна мати становище співвідповідача у справі, а не третьої особи. Отже, не можна покладати на третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, будь-які матеріально-правові обов`язки, а також установлювати чи захищати їх права, тобто винести рішення або ухвалу суду про права чи обов`язки цих третіх осіб. Межі апеляційного перегляду судових рішень, визначені процесуальним кодексом, не надають суду апеляційної інстанції процесуальної можливості залучити до участі у справі іншого відповідача на стадії апеляційного перегляду.
Аналіз матеріалів справи свідчить, що вирішення даного спору безпосередньо впливає на права та інтереси КП «Уманьводоканал», в якому позивач обіймав посаду директора, а відтак саме це підприємство могло б бути відповідачем за позовними вимогами про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, однак воно не було залучене до участі у справі, що є безумовною та самостійною підставою для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 .
Висновки по суті вирішення спору про обґрунтованість або необґрунтованість позовних вимог мають бути зроблені судом за належного суб`єктного складу її учасників.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції не врахував, що лише за наявності належного складу відповідачів у цій справі він був у змозі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання про їх задоволення чи відмову у задоволенні по суті спору, без залучення належного відповідача позовні вимоги вирішені бути не можуть.
Тобто, пред`явлення позову до неналежного складу відповідачів є самостійною підставою для відмови в позові, вирішення позову з неналежним складом відповідачів не може мати наслідки встановлення судом обставин справи та викладення у рішенні відповідних висновків щодо відмови в позові з інших підстав, в тому числі за необґрунтованості позовних вимог.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що не залучення до розгляду справи в якості відповідача КП «Уманьводоканал» є достатньою та самостійною підставою для відмови в задоволенні заявлених позивачем вимог.
Аналогічний висновок викладений Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 грудня 2023 року у подібній справі № 171/1808/19 (провадження № 61-12823св22) за позовом фізичної особи до Дніпропетровської обласної ради про визнання незаконним та скасування рішення про звільнення, поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Воловік проти України, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
Європейський суд з прав людининеодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного по суті висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Уманської міської ради Черкаської області про скасування розпорядження про звільнення, поновлення на роботі, стягнення коштів за час вимушеного прогулу, однак помилився щодо підстав для такої відмови, адже відмовив в позові через необґрунтованість пред`явлених вимог, тоді як зазначені вимоги пред`явленні до неналежного суб`єктного складу відповідачів, у зв`язку з чим оскаржуване судове рішення підлягає зміні в мотивувальній частині.
Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову з мотивів, наведених в цьому рішенні, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального і процесуального права, а відтак не може бути залишене в силі та відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає зміні шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.
Відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України підстав для нового розподілу судових витрат позивача у цій справі немає, оскільки як і в суді першої інстанції у задоволенні позовних вимог відмовлено, а змінюються лише мотиви такої відмови.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 січня 2024 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 січня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 20 травня 2024 року.
 
Головуючий                                                                         С.А. Голуб

Судді:                                                                                   Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній