ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 червня 2024 р. 	Справа № 524/2153/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Курило Л.В.,
Суддів: Мельнікової Л.В. ,  Бегунца А.О. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 08.04.2024, головуючий суддя І інстанції: Нестеренко С.Г., вул. Першотравнева, 29/5, м. Кременчук, Полтавська, 39600,   по справі № 524/2153/24
за позовом               ОСОБА_1  
до              Департаменту патрульної поліції України                      
про скасування постанови про адміністративне правопорушення,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі також - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області з адміністративним позовом до Департаменту патрульної поліції України (далі також – відповідач, ДПП України), в якому просив скасувати постанову інспектора роти № 3 БПП у місті Кременчуці УПП у Полтавській області ДПП НП Коваленко Вікторії Андріївни від 07 лютого 2024 року, серія ЕНА № 1394364 про накладення на позивача адміністративного стягнення та закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення.
Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області  від 07.03.2024 року позовна заява була залишена без руху для усунення недоліків у зв`язку з порушенням вимог, передбачених ст. 123, 160 КАС України.
22.03.2024 року до суду надійшла заява представника позивача про усунення недоліків.
Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області  від 08.04.2024 року  позовну заяву повернуто позивачу.
Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не усунув недоліки, встановлені ухвалою суду від 07.03.2024, оскільки вказані підстави пропуску строку визнав неповажними. З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для повернення позову.
Відповідач письмовий відзив на апеляційну скаргу не подав.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 312 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 6, 7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
Сторони про розгляд справи в порядку письмового провадження повідомлені належним чином.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши ухвалу суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що звертаючись із адміністративним позовом позивач також просив визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду і поновити строк. В обґрунтування клопотання позивач посилався на те, що  07.02.2024 року інспектором роти № 3 БПП у місті Кременчуці УПП у Полтавській області ДПП НП Коваленко В.А. винесено оскаржувану постанову про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 123 КУпАП та застосування стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 грн. Вказував, що оскільки копію оскаржуваної постанови отримав засобами поштового зв`язку лише 20.02.2024 року, просив поновити строк звернення до суду.
Повертаючи позивачу позовну заяву, суд першої інстанції дійшов висновку, що з  моменту ухвалення спірної постанови, тобто з 07.02.2024 року, йому достеменно було відомо про ухвалену постанову. Указане свідчить про те, що позивач знав про притягнення його до адміністративної відповідальності ще 07.02.2024 року. У змісті позову позивачем вказано, що він не отримував копію оскаржуваної постанови, але не вказав з яких саме причин, при цьому у позовній заяві позивач підтверджує факт зупинки транспортного засобу під його керуванням у місці та часі, які зазначені у постанові поліцейського. Крім того, позовна заява не містить посилання на будь-які конкретні дату та час отримання вказаної постанови, матеріали позову не містять жодних доказів (конверт, повідомлення тощо), які б підтверджували дату отримання позивачем оскаржуваної постанови. Отже, початком перебігу строку звернення з позовом до суду є 07.02.2024 року, тобто день коли позивачу було відомо про факт ухвалення стосовно нього постанови.
Проте, з позовом до суду позивач звернувся 27.02.2024 року, коли позов було сформовано в системі «Електронний суд», що свідчить про пропуск без поважних причин десятиденного строку звернення з позовом до суду.
Надаючи оцінку таким висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини першої  статті 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Стаття 122 КАС України встановлює  загальний строк звернення до адміністративного суду у публічно-правових спорах, водночас, передбачаючи можливість встановлення строків звернення до адміністративного суду іншими законами.
Відповідно до ч. 3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду.
Предметом спору у цій справі є постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 123 КУпАП у справі про адміністративні правопорушення.
Приписами ст. 286 КАС України встановлено особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності, у тому числі і щодо строку звернення до суду про оскарження таких рішень, дій чи бездіяльності.
Так, ч. 2 ст. 286 КАС України визначено, що позовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови), а щодо рішень (постанов) по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови).
Відповідно до ч. 1 ст. 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Колегія суддів зазначає, що строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню адміністративного судочинства.
Перебіг процесуального строку починається наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
При вирішенні питання про поновлення строку суд повинен надати оцінку обставинам, які були перешкодою для своєчасного звернення, у взаємозв`язку інтервалів часу: з моменту закінчення встановленого КАС України строку звернення до суду до дати звернення з адміністративним позовом вперше.
Строк звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Дотримання строку звернення з адміністративним позовом є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах.
Отже, за загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Кодексом адміністративного судочинства України певних процесуальних дій.
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Підстави пропуску строку апеляційного оскарження можуть бути визнані поважними, строк поновлено лише у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом процесуальний строк подання позовної заяви.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи.
Відповідні положення Конвенції знайшли своє втілення також у ст. 55 Конституції України, згідно з якою права і свободи людини і громадянина захищає суд; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Таким чином, одним із механізмів забезпечення реалізації гарантованого Конвенцією права особи на доступ до правосуддя, а також права на оскарження судового рішення (фактично - права на виправлення судової помилки) з урахуванням принципу правової визначеності, є поновлення судом пропущеного з поважних причин строку на звернення до суду та строку на оскарження у розумних межах, з дотриманням засад оптимальності і пропорційності.
Так, розуміючи важливість дотримання оптимального балансу між забезпеченням реалізації права особи на доступ до правосуддя та принципом правової визначеності, Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) сформував правову позицію, відповідно до якої встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи (справи “Белле проти Франції”, “Ільхан проти Туреччини”, “Пономарьов проти України”, “Щокін проти України” тощо).
Аналіз практики ЄСПЛ дозволяє виокремити такі фундаментальні обґрунтування на користь прийняття рішення про поновлення пропущеного строку звернення до суду: 1) рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві; щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права (справа “Белле проти Франції” [4]); 2) не можуть бути встановлені обмеження щодо реалізації права на судовий захист у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено; ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями (справа “Мушта проти України”); 3) суворе застосування строку без урахування обставин справи може бути непропорційним щодо цілі забезпечення правової визначеності та належного здійснення правосуддя, а також перешкоджати використанню доступних засобів правового захисту (справа “Станьо проти Бельгії”).
Крім того, ЄСПЛ висловив позицію стосовно того, що, розглядаючи підстави для поновлення пропущеного строку, національні суди мають враховувати, що питання стосовно того, чи було дотримано справедливий баланс між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (справи “Скордіно проти Італії”, “Ятрідіс проти Греції”).
При цьому, у кожному випадку прийняття національними судами рішення про поновлення строків на звернення до суду або на оскарження судового рішення, ЄСПЛ наголошує на необхідності перевіряти, чи виправдовують підстави для поновлення строків втручання у принцип res judicata, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні у підставах для поновлення строків (справ “Пономарьов проти України”), а також, чи є обмеження права особи на доступ до суду пропорційним (справа “Мельник проти України”).
Отже, згідно з практикою ЄСПЛ для забезпечення оптимального співвідношення права на доступ до правосуддя та принципу правової визначеності у процесі прийняття судом рішення про поновлення строку на звернення до суду мають враховуватися: 1) особливі обставини кожної конкретної справи у системному зв`язку з причинами пропуску строку на звернення до суду; наявність причин непереборного та об`єктивного характеру пропуску строку на звернення до суду; 2) характер права, для захисту якого надійшло звернення до суду, та його значення для сторін; 3) період, який минув з моменту пропуску строку, правові наслідки його поновлення або не поновлення; 4) наявність публічного (суспільного та, меншою мірою, державного) інтересу у справі; 5) фундаментальність значення справи для судової та правозастосовної практики.
Одним із визначальних критеріїв для прийняття судом рішення про поновлення чи непоновлення строку є досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, з обов`язковим врахуванням того, що одним з основних елементів принципу верховенства права є принцип правової визначеності. При цьому дотримання строків однаковою мірою стосується всіх учасників судового спору, які мають абсолютне право на справедливий розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
Визнаючи неповажними вказані позивачем причини пропуску строку звернення до суду, суд першої інстанції виходив виключно з того, що позивач знав про притягнення його до адміністративної відповідальності ще 07.02.2024 року. У змісті позову позивачем вказано, що він не отримував копію оскаржуваної постанови, але не вказав з яких саме причин, при цьому у позовній заяві позивач підтверджує факт зупинки транспортного засобу під його керуванням у місці та часі, які зазначені у постанові поліцейського. Крім того, позовна заява не містить посилання на будь-які конкретні дату та час отримання вказаної постанови, матеріали позову не містять жодних доказів (конверт, повідомлення тощо), які б підтверджували дату отримання позивачем оскаржуваної постанови. 
Колегія суддів зазначає, що під поняттям "дізнався" необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.
У свою чергу, поняття "повинен" був дізнатися необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.
Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 285 КУпАП постанова оголошується негайно після закінчення розгляду справи. Копія постанови протягом трьох днів вручається або висилається особі, щодо якої її винесено. Копія постанови вручається під розписку. У разі якщо копія постанови висилається, про це робиться відповідна відмітка у справі.
При цьому, положеннями ч. 2 ст. 286 КАС України визначено, що позовну заяву щодо оскарження рішень (постанов) по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі може бути подано протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови).
Тобто, визначальною підставою для визначення дати, з якою починає перебіг строку звернення до суду є саме дата вручення особі постанови у справі про адміністративні правопорушення.
Як вбачається зі змісту оскаржуваної постанови, позивач відмовився від отримання її копії на місці та її було надіслано рекомендованим листом (вих.№1935/41/2011-2024 від 08.02.2024 року).
На підтвердження факту отримання копії постанови засобами поштового зв`язку позивач разом з позовною заявою надав копії поштового конверту, який містить відмітки поштового відділення (у т.ч.  трек-номер), які дозволяють встановити як дату направлення поштового відправлення, так і дату його отримання адресатом.
У зв`язку з чим, висновок суду першої інстанції, що  позовна заява не містить посилання на будь-які конкретні дату та час отримання вказаної постанови, матеріали позову не містять жодних доказів (конверт, повідомлення тощо), які б підтверджували дату отримання позивачем оскаржуваної постанови є помилковим та спростовується матеріалами справи.
На підставі викладеного, оскільки судом першої інстанції не було з`ясовано дати вручення позивачу копії оскаржуваної постанови, тобто, не було встановлено дату, з якої необхідно обраховувати строк звернення до суду з даним позовом, тому колегія суддів зазначає, що висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для поновлення строку звернення до суду, з урахуванням доводів, які були викладені позивачем при поданні позовної заяви, є передчасним.
При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 4 ст. 123 КАС України якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Тобто, суд першої інстанції не позбавлений можливості, після з`ясування всіх обставин, які мають значення для вирішення питання поважності чи неповажності строку звернення до суду, визнати причини пропуску строку звернення до адміністративного суду неповажними та залишити позовну заяву без розгляду.
Враховуючи вище зазначені правові норми та обставини справи колегія суддів вважає передчасними висновки суду першої інстанції про пропуск позивачем строку звернення до суду без поважних причин та наявність підстав для повернення позову.
Відповідно до пунктів 1, 4 ч. 1 ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Таким чином, колегія суддів вважає передчасним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для повернення позову, у зв`язку з чим ухвала суду підлягає скасуванню, з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.   
Керуючись ст. ст. 311, 315, 320, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Ухвалу  Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 08.04.2024 по справі № 524/2153/24 - скасувати.
Адміністративну справу за позовом   ОСОБА_1 до  Департаменту патрульної поліції України   про адміністративне правопорушення направити до Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області для продовження розгляду. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя 		Л.В. Курило 	
Судді	   	Л.В. Мельнікова    А.О. Бегунц