КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 760/10142/23
Апеляційне провадження № 22-ц/824/8641/2024
 
П О С Т А Н О В А

 
Іменем     України
 
29 травня 2024 року                                                                                 
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді                Кашперської Т.Ц.,
суддів                                    Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря              Діденка А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу Міністерства оборони України та апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Жовноватюк В.С. в м. Київ 31 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , законним представником якого є ОСОБА_1 , до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 
 
в с т а н о в и в :
 
У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду в своїх інтересах, а також як законний представник ОСОБА_2 , з даним позовом, просила стягнути з Міністерства оборони України на свою користь та на свою користь в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , 250000 грн. кожному в якості відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконним рішенням комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 15 лютого 2019 року.
Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 під час проходження військової служби у зоні проведення АТО внаслідок вогнепального кульового поранення загинув чоловік та батько позивачів ОСОБА_3 19 грудня 2018 року вона звернулась з заявою до ІНФОРМАЦІЯ_2 , в якій просила вирішити питання про призначення та виплату членам сім`ї загиблого одноразової грошової допомоги. Згідно протоколу засідання комісії МОУ з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 15 лютого 2019 року № 19, комісія дійшла висновку про відмову у призначенні членам сім`ї загиблого ОСОБА_3 одноразової грошової допомоги. Відмова обґрунтована тим, що відповідно до положень закону призначення і виплата допомоги не здійснюється, якщо загибель (смерть) військовослужбовця є наслідком вчинення ним адміністративного правопорушення або дій у стані алкогольного сп`яніння. Таке протиправне рішення змусило її звернутися до суду з позовом про його оскарження. Проте навіть після того, як рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 червня 2020 року в справі № 640/6477/19 відмову у призначенні позивачам одноразової грошової допомоги було визнано протиправною, МОУ продовжувало заперечувати цей факт та подало апеляційну, а згодом і касаційну скаргу. Постановою Верховного Суду від 09 червня 2022 року зобов`язано МОУ повторно розглянути питання щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги членам сім`ї загиблого військовослужбовця ОСОБА_3 у розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму, з прийняттям за наслідками такого розгляду відповідного рішення. 02 вересня 2022 року відповідно до зазначеного рішення суду кошти в сумі 800000 грн. були зараховані на її рахунок, по 400000 грн. кожному.
Вказувала, що незаконне рішення відповідача спричинило їй неабиякі страждання та хвилювання, вона постійно плакала, дитина також була пригнічена такою ситуацією, вона відчувала безпорадність, це вселяло в неї зневіру в справедливість. Впродовж багатьох місяців вона чекала на судове рішення, відчувала постійний стрес через невизначеність, як наслідок, в неї почались проблеми зі здоров`ям та постійними головними болями, тоді вона майже не спала, постійно думаючи про те, як держава може так ставитися до своїх громадян, син також відчував її тривогу, його сон став надмірно чутливим та неспокійним. Вказувала, що від однієї згадки про цей період життя у неї починає паморочитись у голові, на фоні постійного стресу загальний стан її здоров`я сильно погіршився. Всі перелічені фізичні та душевні страждання вони відчували довгий період, а неприємні спогади про ці події залишаться в її пам`яті та пам`яті сина назавжди, це спричинило та продовжує спричиняти їм моральну шкоду. 
Вважала, що достатньою компенсацією за незаконне рішення МОУ є сума у 500000 грн. в рівних частинах.
 
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 31 січня 2024 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено частково, стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у рахунок відшкодування моральної шкоди по 10000 грн.
 
Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість судового рішення, неправильне застосування норм матеріального права, а саме засад розумності та справедливості, ч. 3 ст. 23 ЦК України, просили скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 31 січня 2024 року в частині відмови в позові та ухвалити нове рішення в цій частині, яким позов задовольнити в повному обсязі.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказували, що суд невиправдано занизив розмір відшкодування моральної шкоди, не навівши жодного обґрунтування того, як здійснював оцінку та якими критеріями користувався при визначенні такого розміру. 
Вважали, що рішення суду всупереч ч. 3 ст. 23 ЦК України, не відповідає засадам розумності і справедливості, ступеню вини відповідача, характеру і тривалості страждань, які вони зазнали у зв`язку з незаконним рішенням відповідача, істотності та тривалості вимушених змін у їх життєвих відносинах та конкретним обставинам справи. Ухвалюючи рішення про відмову у виплаті грошової допомоги, відповідач порушив право позивачів на гарантовану державою виплату, передбачену законом. Порушення вказаних прав становить втручання у їх права на власність («законне очікування» придбання матеріального активу як «володіння»), гарантоване ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), чим порушує ст. 22 Конституції України щодо неприпустимості звуження існуючих прав і свобод людини і громадянина. Крім того, під час прийняття оскаржуваного рішення відповідач порушив право на соціальний захист малолітнього ОСОБА_2 , передбачене Конституцією України, що є втручанням у право на його власність, передбачене ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та порушенням прав на рівень життя, достатній для нормального розвитку, передбачений Конвенцією ООН про права дитини, СК України, Законом України «Про охорону дитинства». 
Повідомляли, що впродовж всього судового розгляду Міністерство оборони України продовжувало стверджувати, що ОСОБА_3 загинув внаслідок дій у стані алкогольного сп`яніння, а позивачі не мають право на отримання одноразової грошової допомоги, це шокувало її та вселяло зневіру у справедливість, а також принижувало пам`ять про загиблого чоловіка. Така поведінка відповідача спричиняла страждання не тільки їй, а і її синові, для якого батько був героєм, та який був активною, відкритою і веселою дитиною, однак після протиправної відмови відповідача у виплаті допомоги замкнувся в собі і у нього почались проблеми з навчанням і спілкуванням.
Наголошували, що практикою ЄСПЛ визнана презумпція моральної шкоди, тобто в разі порушення цивільних прав нормально реагуюча людина на протиправну поведінку щодо неї повинна відчути страждання (моральну шкоду).
Наводили судову практику ЄСПЛ в рішенні від 27 квітня 2004 року в справі «Ромашов проти України», вважали, що право на відшкодування, з урахуванням цієї практики, повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди, завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, а отже має бути відчутним не тільки для позивача, але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів зміни практики нехтування положеннями законодавства. 
Підсумовували, що розмір відшкодування моральної шкоди може забезпечити не лише їх право, а й тих, кому в майбутньому доведеться звернутися до відповідача за допомогою. 
З урахуванням викладеного та з метою ефективного захисту порушених прав її та її малолітнього сина, розмір відшкодування має бути саме 500000 грн. у рівних частинах.
 
Від відповідача Міністерства оборони України надійшов відзив на апеляційну скаргу позивачів, в якому відповідач просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення, а апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити.
Посилався на те, що відповідно до правових позицій Верховного Суду, зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу місцевого самоврядування при здійсненні своїх повноважень, виникає за умов наявності моральної шкоди, протиправності поведінки особи, яка завдала моральної шкоди, наявності причинного зв`язку між протиправною поведінкою та моральною шкодою. При цьому позивач не надала жодних належних доказів щодо заподіяння позивачу та її сину моральної шкоди в результаті дій/бездіяльності Міноборони.
 
Відповідач Міністерство оборони України, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, порушення норм матеріального права, просив скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 31 січня 2024 року та прийняти нову постанову, якою відмовити в позові в повному обсязі.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, наводив правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду в постановах від 26 серпня 2020 року в справі № 522/11325/16-ц, від 27 січня 2020 року в справі № 459/274/17, від 03 липня 2019 року в справі № 750/1591/18-ц, вказував, що зобов`язання щодо відшкодування моральної шкоди мають бути покладені саме на орган, який допустив протиправну поведінку щодо особи, яка стверджує про спричинення їй моральної шкоди, за умови, що останньою буде доведено усі складові деліктної відповідальності відповідно органу. Попри це суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги, вирішив стягнути моральну шкоду на користь позивача з Державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України, що суперечить положенням законодавства та висновкам Верховного Суду. Таким чином, суд першої інстанції під час ухвалення рішення неправильно застосував положення ст. 1167, 1173 ЦК України, якими передбачено відповідальність держави за завдання моральної шкоди незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади.
Наводив зміст ст. 23 ЦК України, ст. 76, 80, 81 ЦПК України, вказував, що позивачі не надали жодних належних доказів суду щодо заподіяння їм моральної шкоди в результаті дій/бездіяльності Міністерства оборони України. Матеріали справи не містять жодних письмових доказів (довідок з лікарняних закладів, які підтверджують доводи позивачів про погіршення стану здоров`я, показань свідків, які б підтвердили пригнічений стан позивачів, висновків психологічної експертизи, що б підтверджували факт моральної шкоди та обсяг негативних наслідків). Поряд з цим, єдиними доказами позивачів на обґрунтування своїх позовних вимог є лише зазначення в тексті позову про відчуття постійного стресу та стурбованості, погіршення стану здоров`я.
Посилався на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 19 вересня 2019 року в справі № 925/245/19, від 12 березня 2019 року в справі № 920/715/17 про те, що наявність умов деліктної відповідальності в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц про те, що причинний зв`язок між протиправними діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності, зауважував, що в даному випадку позивачем не доведено всіх елементів цивільного правопорушення. Судові рішення в справі № 640/6477/19 не можуть бути достатнім доказом завдання позивачу моральної шкоди та причинного зв`язку між протиправними діями відповідача та заподіяною шкодою. Отже, суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, не взяв до уваги практику Верховного Суду при розгляді справ такої категорії, а також задовольнив необґрунтовані та недоведені вимоги позивачів.
 
Від позивача ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просила апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.
Вказувала, що Міністерство оборони України правильно здійснює посилання на ч. 1 ст. 1173 ЦК України, проте неправильно тлумачить цю норму та наводить нерелевантну судову практику Верховного Суду. Зазначала, що рішення відповідача щодо виплати одноразової грошової допомоги приймалось у максимально довгі строки, а їй з сином довелося пройти всі судові інстанції, оскільки відповідач не погоджувався з наданими компетентними юридичними оцінками з боку суддів. Доведеність обставин справи підтверджується судовими рішеннями в ході справи № 640/6477/19, її власними свідченнями щодо переживань, які вона відчула внаслідок рішень відповідача, оскільки такі переживання є природними та не викликають сумніву з боку суду та відповідача.
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга Міністерства оборони України підлягає до задоволення, а апеляційна скарга ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволенню не підлягає, з таких підстав.
 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.
 
Із матеріалів справи судом встановлено, що позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є відповідно дружиною та сином військовослужбовця ОСОБА_3 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Як члени сім`ї військовослужбовця, загиблого під час виконання ним обов`язків військової служби, позивачі набули права на отримання одноразової грошової державної допомоги, передбаченої ст. 16, 16-1, 16-2 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, тому в грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася з відповідною заявою.
 
Рішенням комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформлене протоколом №19 від 15 лютого 2019 року (п. 3), відмовлено дружині ОСОБА_1 та сину ОСОБА_2 померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 внаслідок поранення, одержаного в результаті нещасного випадку, пов`язаного з проходженням військової служби, старшого солдата, ОСОБА_3 , оскільки на час загибелі він перебував у стані алкогольного сп`яніння (3,6 проміле) (а. с. 28).
 
Не погоджуючись з даним рішенням, позивач ОСОБА_1 , діючи також в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 , оскаржила його в судовому порядку.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 червня 2020 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 жовтня 2020 року, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги членам сім`ї загиблого військовослужбовця Збройних сил України ОСОБА_3 , викладене в пункті 3 Протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум №19 від 15 лютого 2019 року. Зобов`язано Міністерство оборони України призначити та виплатити дружині загиблого військовослужбовця Збройних Сил України ОСОБА_3 , передбачену ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразову грошову допомогу у разі загибелі (смерті), військовослужбовця, у 750-кратному розмірі прожиткового мінімуму доходів громадян встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня року, в якому здійснюватиметься виплата у рівних частках дружині - ОСОБА_1 , сину - ОСОБА_2 (а. с. 29 - 36).
 
Постановою Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 640/6477/19 касаційну скаргу Міністерства оборони України задоволено частково. Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 червня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 жовтня 2020 року у справі №640/6477/19 скасовано в частині задоволених позовних вимог про зобов`язання відповідача призначити і виплатити дружині загиблого військовослужбовця Збройних Сил України ОСОБА_3 , передбачену статтею 16 Закону №2011-XII одноразову грошову допомогу у разі загибелі (смерті), військовослужбовця, у 750-кратному розмірі прожиткового мінімуму доходів громадян встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня року, в якому здійснюватиметься виплата у рівних частках дружині і сину, та у цій частині ухвалено нову постанову про часткове задоволення позовних вимог. Зобов`язано Міністерство оборони України повторно розглянути питання щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги членам сім`ї загиблого військовослужбовця ОСОБА_3 у розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму,   встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, з прийняттям за наслідками такого розгляду відповідного рішення з урахуванням висновків суду, наведених у цій постанові. В решті рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 червня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 жовтня 2020 року у справі №640/6477/19 залишено без змін (а. с. 14 - 26). 
У даній постанові Верховним Судом зроблено висновок, що суди попередніх інстанцій обґрунтовано визнали протиправним і скасували рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформлене протоколом №19 від 15 лютого 2019 року (пункт 3), про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги членам сім`ї загиблого військовослужбовця Збройних сил України ОСОБА_3 
01 вересня 2022 року Міністерство оборони України здійснило переказ коштів в розмірі 800000 грн. на рахунок ОСОБА_1 (а. с.  52).
 
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
 
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
У частині першій статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).
 
Відповідно до ст. 58 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно з вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку                               з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
 
За загальними положеннями, передбаченими статтею 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
 
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).
 
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.
 
Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.
 
Вказану правову позицію висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17 (провадження №12-199гс18).
 
Відтак, спеціальними підставами відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі №916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі».
 
Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
 
Щодо належності відповідача, яким у даній справі визначено Міністерство оборони України, з якого позивачі просили стягнути моральну шкоду, апеляційний суд звертає увагу на наступне.
 
Згідно п. 1, п.п. 81 п. 4 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 671, Міністерство оборони України (Міноборони) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Міноборони є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сферах оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період. Міноборони є центральним органом виконавчої влади та військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили та Держспецтрансслужба. 
Міноборони, відповідно до покладених на нього завдань, здійснює заходи, спрямовані на реалізацію соціально-економічних і правових гарантій військовослужбовцям, членам їх сімей та працівникам Збройних Сил, особам, звільненим у запас або відставку, а також членам сімей військовослужбовців, які загинули (померли), пропали безвісти, стали інвалідами під час проходження військової служби або потрапили в полон у ході бойових дій (війни) чи під час участі в міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки.
 
Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
 
У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) вказується, що у цивільному судочинстві зазначено, що держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоб заявити відповідний позов до держави України, не є обов`язковою. Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною.
 
Відповідний правовий висновок також викладений у постановах Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 495/6187/16 (провадження № 61-8385св20), від 29 червня 2022 року у справі № 201/9398/20 (провадження № 61-11520св21).
 
Доводи апеляційної скарги Міністерства оборони України про неналежність обраного позивачем способу захисту, відсутність заявлених вимог безпосередньо до держави Україна є необґрунтованими та спростовуються зазначеними вище нормами права і релевантною практикою Верховного Суду щодо застосування цих норм у спірних правовідносинах.
 
Доводи Міністерства оборони України в апеляційній скарзі про необхідність стягнення моральної шкоди безпосередньо з органу державної влади, яким (посадовими чи службовими особами якого)  завдано моральну шкоду, з посиланням на правові висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 26 серпня 2020 року в справі № 522/11325/16-ц, від 27 січня 2020 року в справі № 459/274/17, від 03 липня 2019 року в справі № 750/1591/18-ц, апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані, позаяк у даних справах судами встановлено інші неподібні обставини.
 
Зокрема, відповідачами в справах № 522/11325/16-ц, № 459/274/17 є органи місцевого самоврядування, а не органи державної влади, а під час розгляду справи № 750/1591/18-ц про стягнення моральної шкоди з Чернігівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України на користь фізичної особи питання належності відповідача не було предметом розгляду судів.
 
Апеляційний суд звертає увагу, що позивачі просили стягнути моральну шкоду безпосередньо з Міністерства оборони України, протиправність дій якого встановлено рішеннями судів в адміністративній справі № 640/6477/19, а суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, стягнув на їх користь по 10000 грн. на відшкодування моральної шкоди з Державного бюджету України, що не вважається виходом за межі позовних вимог з огляду на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі № 711/7584/21 та від 14 лютого 2024 року в справі № 570/936/20 у аналогічних ситуаціях, в яких Верховний Суд, відхиляючи доводи касаційних скарг щодо виходу судів попередніх інстанцій за межі заявлених вимог, виснував, що суд першої інстанції таким чином застосував спосіб поновлення порушеного права позивача, який передбачений законом та відповідає змісту права, за захистом якого він звернувся до суду, при цьому суд не змінив ні підстави позову, ні зміст позовних вимог.
Разом із тим, позивачі в апеляційній скарзі, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, наполягали на стягненні на їх користь моральної шкоди саме з Міністерства оборони України, що не передбачено законом та не узгоджується з вищенаведеними правовими висновками Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, та від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, відтак їх вимоги задоволенню не підлягають.
Перевіряючи правильність висновків суду першої інстанції по суті заявлених вимог, апеляційний суд враховує, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.
 
Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.
 
При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
 
У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.
 
Обґрунтовуючи розмір моральної шкоди, яку визначено в сумі 250000 грн. на користь кожного з позивачів, ОСОБА_1 у позові та в апеляційній скарзі вказувала, що така шкода зумовлена втратою її надії на соціальний захист від держави, цинічним невизнанням права позивачів на отримання одноразової грошової допомоги з боку відповідача, який вважав, що загибель ОСОБА_3 сталася внаслідок вчинення ним дій в стані алкогольного сп`яніння, а не наслідком злочину, чим принижував пам`ять про загиблого чоловіка та батька,  необхідністю для позивачів звернення за юридичною допомогою, і в подальшому очікуванням судового рішення. 
Також ОСОБА_1 вказувала, що право на відшкодування, з урахуванням цієї практики, повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди, завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, а отже має бути відчутним не тільки для позивача, але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів зміни практики нехтування положеннями законодавства.
 
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Визначаючи розмір моральної шкоди у 10000 грн. на користь позивачів, з урахуванням тривалості судових процесів, характеру та обсягу душевних страждань позивачів, що безумовно змінило їхній нормальний життєвий ритм, суд першої інстанції всупереч ч. 4 ст. 265 ЦПК України не зазначив в мотивувальній частині рішення, якими доказами підтверджується заподіяння позивачам моральної шкоди, не встановив причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача і моральною шкодою, як і не встановив, в чому така моральна шкода полягає.
 
Суд першої інстанції залишив поза увагою, що наведені позивачами обставини не є безумовною підставою для визнання позовних вимог обґрунтованими, оскільки самі по собі не свідчать про завдання їм моральної шкоди, яка може бути відшкодована в порядку, визначену законодавством. Позивачами не надано суду жодних належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів нервового стресу, переживань, а також не доведено причинно-наслідкового зв`язку між такими моральними стражданнями та діями відповідача. 
Сам по собі факт визнання протиправними дій Міністерства оборони України щодо відмови в призначенні одноразової грошової допомоги позивачам не є безумовною підставою для відшкодування їм моральної шкоди, оскільки ними не доведено причинно-наслідковий зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками і розмір шкоди.
 
Подібні висновки містяться, зокрема, в постановах Верховного Суду від 29 лютого 2024 року в справі № 205/818/23 (провадження № 61-13449св23), від 29 січня 2024 року у справі № 279/1409/23 (провадження № 61-12927св23), від 22 грудня 2021 року у справі 296/3325/20 (провадження № 61-6408св21), від 29 листопада 2021 року у справі № 296/699/20 (провадження № 61-8042св21), від 25 листопада 2021 року у справі № 296/684/20 (провадження № 61-12059св21), від 16 вересня 2020 року у справі № 243/5118/19 (провадження № 61-213св20), від 12 квітня 2019 року у справі № 686/10651/18 (провадження № 61-305св19), від 25 листопада 2019 року у справі № 686/22462/18 (провадження № 61-17648св19), від 31 липня 2019 року у справі № 686/22133/18 (провадження № 61-10591св19).
 
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
 
Відтак, протиправність дій відповідача Міністерства оборони України щодо відмови в призначенні одноразової грошової допомоги членам сім`ї загиблого військовослужбовця Збройних сил України ОСОБА_3 , викладене в пункті 3 Протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум №19 від 15 лютого 2019 року, встановлена рішенням суду в адміністративній справі і не потребує повторного доказування.
 
Разом із тим, сам лише факт ухвалення судового рішення в справі № 640/6477/19, яким констатовано протиправність дій відповідача, не може бути самостійною та достатньою підставою стверджувати про спричинення позивачам моральної шкоди, не звільняє їх від обов`язку надати докази на підтвердження наявності всіх необхідних елементів складу цивільного правопорушення, яке є підставою для відшкодування моральної шкоди.
 
Апеляційний суд враховує доводи апеляційної скарги позивачів, що в справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування ЄСПЛ виходить із презумпції спричинення моральної шкоди позивачу відповідачем та обов`язку саме відповідача спростувати таку презумпцію, зокрема у рішенні від 27 липня 2004 року у справі «Ромашов проти України» (Romashov v. Ukraine), заява № 67534/01, де ЄСПЛ врахував, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, яка не може бути відшкодована шляхом лише констатації факту порушення.
 
Разом із тим, апеляційний суд звертає увагу на те, що вказаним судовим рішенням в адміністративній справі № 640/6477/19 були відновлені порушені права позивачів і не лише констатовано факт порушення, а й зобов`язано Міністерство оборони України повторно розглянути питання щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги членам сім`ї загиблого військовослужбовця ОСОБА_3 у розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму,   встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, з прийняттям за наслідками такого розгляду відповідного рішення з урахуванням висновків суду, наведених у цій постанові. В решті рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 червня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 жовтня 2020 року у справі №640/6477/19 залишено без змін (а. с. 14 - 26).
 
При цьому 01 вересня 2022 року Міністерство оборони України, добровільно виконуючи рішення суду після закінчення його перегляду касаційним судом, 29 червня 2022 року здійснило переказ коштів в розмірі 800000 грн. на рахунок ОСОБА_1 (а. с.  52).
 
Апеляційний суд відхиляє доводи позивачів в апеляційній скарзі щодо затягування судових розглядів стороною відповідача шляхом оскарження винесених судами першої інстанції рішень за їх адміністративним позовом, зважаючи на те, що таке оскарження є гарантованим законом правом сторони у разі незгоди з постановленим рішенням. Отже, Міністерство оборони України реалізовувало свої процесуальні права у визначений законом спосіб, і його дії в цій частині не мають ознак протиправності. 
 
Таким чином, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення в результаті неповного з`ясування обставини, що мають значення для справи, за недоведеності  обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими,  невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з  порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, та безпідставно задоволено позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, відтак, таке рішення не може залишатись в силі та підлягає скасуванню.
 
Враховуючи вищевикладене, оскільки під час апеляційного перегляду апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову як недоведеного, також підлягають відхиленню як необґрунтовані доводи апеляційної скарги позивачів про те, що суд невиправдано занизив розмір відшкодування моральної шкоди, не навівши жодного обґрунтування того, як здійснював оцінку та якими критеріями користувався при визначенні такого розміру, що визначена судом сума є надто незначною, щоб дійсно зупинити такі дії відповідача в майбутньому по відношенню до інших військовослужбовців, і що відповідач, приймаючи протиправне рішення про відмову у виплаті одноразової грошової допомоги, порушив їх право на власність, передбачене ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 22 Конституції України щодо неприпустимості звуження існуючих прав і свобод людини і громадянина, порушив право ОСОБА_2 на рівень життя, достатній для нормального розвитку, передбачений Конвенцією ООН про права дитини, СК України, Законом України «Про охорону дитинства».
 
З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування, із прийняттям нової постанови про відмову в позові.
 
Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, 
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення, апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити.
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 31 січня 2024 року скасувати та прийняти нову постанову.
Відмовити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , законним представником якого є ОСОБА_1 в позові до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Повний текст постанови складено 30 травня 2024 року.

Головуючий:                                                                                                  Кашперська Т.Ц.
 
Судді:                                                                                                             Фінагеєв В.О.
 
                                                                                                                        Яворський М.А.