ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
  09 квітня 2024 р.	  м. Одеса 	  Справа № 420/24977/23	
Головуючий в 1 інстанції: Бездрабко О.І.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі: головуючої судді – Шевчук О.А.,
суддів: Бойка А.В., Федусика А.Г.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 січня 2024 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1  до  297 комендатури охорони та обслуговування Міністерства оборони України про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, - 

ВСТАНОВИЛА:
У вересні 2023 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просив визнати протиправною бездіяльність 297 комендатури охорони та обслуговування щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітну час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.09.2018 року по 28.08.2023 року включно;
- зобов`язати 297 комендатуру охорони та обслуговування нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.09.2018 року по 28.08.2023 року у сумі 618659 гривень 73 копійки включно відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08.02.1995 року № 100.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що оскільки позивача було виключено зі списків особового складу 19.09.2018 року, а крайню виплату відповідачем здійснено 29.08.2023 року, то відповідачем затримано розрахунок з 20.09.2018 року по 28.08.2023 року на 1804 Дні.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10 січня 2024 року позовну заяву задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 20.09.2018 р. по 19.03.2019 р. Стягнуто з 297 комендатури охорони та обслуговування Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.09.2018 р. по 19.03.2019 р. в розмірі 24519 (двадцять чотири тисячі п`ятсот дев`ятнадцять) грн. 11 коп. В решті позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням, позивач та відповідач надали апеляційні скарги, в яких, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити у повному обсязі; відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
Доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначено, що судом першої інстанції помилково до спірних правовідносин застосовано норми статті 117 КЗпП України у редакції, що почала діяти з 19.07.2022 року. Вказує, що  позивача було звільнено 19.09.2018 року, тобто до 19.07.2022 року. Станом на момент звільнення позивача діяли норми статті 117 КЗпП України якою передбачено виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що є триваючим правопорушенням. Таким чином враховуючи фактичні обставини справи, на думку апелянта, застосування судом першої інстанції норм статті 117 КЗпП України у редакції, що почала діяти з 19.07.2022 року якою передбачено зменшення (обмеження) виплати середнього заробітку, а саме не більше як за шість місяців є необґрунтованим, оскільки на момент звільнення позивача, таких норм не існувало. Апелянт зазначає, що Верховний Суд у постанові від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19 навів єдиний механізм розрахунку істотності частки середнього заробітку. Отже, виходячи з принципу пропорційності, на думку апелянта, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку щодо виплати індексації грошового забезпечення належна позивачу має складати: 950 906,44 грн. * 25,70% = 244 382,95 грн. В обгрунтування своєї правової позиції апелянт посилається на постанови Верховного Суду. 
Доводами апеляційної скарги 297 комендатури охорони та обслуговування Міністерства оборони України зазначено, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, норми статей 116 і 117 КЗпП України та постанова Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 “Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати” не поширюються. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. Здійснений відповідачем розрахунок і виплачені позивачу при звільненні суми не були спірними на момент звільнення і протягом подальших трьох років позивач не здійснював жодних дій, спрямованих на перерахунок та виплату індексації грошового забезпечення, яку він отримував під час проходження військової служби. Вказує, що відповідач категорично не погоджується з розрахунком середнього заробітку, наведеним у позовній заяві, та доводами Позивача про обчислення середнього заробітку відповідно до Постанови № 100. При звільненні з позивачем був проведений повний розрахунок з дотриманням чинного законодавства. Жодних заперечень щодо розрахунку від позивача не надходило.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 представник відповідача зазначає, що під “належними звільненому працівникові сумами” необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата з надбавками, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Вказує, що здійснений відповідачем розрахунок і виплачені позивачу при звільненні суми не були спірними на момент звільнення і протягом подальших трьох років позивач не здійснював жодних дій, спрямованих на перерахунок та виплату індексації грошового забезпечення, яку він отримував під час проходження військової служби. Крім того, згідно зі ст.117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Крім того, відповідач категорично не погоджується з розрахунком середнього заробітку, наведеним у позовній заяві, та доводами Позивача про обчислення середнього заробітку відповідно до Постанови № 100. З огляду на зазначене, представник відповідача просить прийняти рішення, яким відмовити повністю ОСОБА_1 у задоволенні вимоги щодо скасування рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10.01.2024 року у справі №420/24977/23.
Згідно з ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 19.09.2018 р. № 230 ОСОБА_1 з 19.09.2018 р. виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08.11.2021 р. у справі № 420/15976/21, яке набрало законної сили 09.12.2021 р., визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1       індексації грошового забезпечення з 01.12.2015 р. по 28.02.2018 р.; зобов`язано 297 комендатури охорони та обслуговування нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення з 01.12.2015 р. по 28.02.2018 р. включно.
На виконання даного судового рішення відповідачем 21.12.2021 р. проведено виплату коштів на рахунок позивача в сумі 4435,68 грн.
Не погоджуючись із застосованими відповідачем базовими місяцями для нарахування індексації ОСОБА_1 звернувся до суду.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29.04.2022 р. у справі № 420/4446/22 відмовлено в задоволенні позову.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03.11.2022 р. скасовано рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29.04.2022 р. та прийнято нове судове рішення, яким визнано протиправними дії 297 комендатури охорони та обслуговування Міністерства оборони України щодо застосування для обчислення індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 з грудня 2015 року по лютий 2018 року місяцем обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення січень 2016 року; зобов`язано 297 комендатури охорони та обслуговування Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 р. по 28.02.2018 р. із прийняттям індексу споживчих цін за 1 або 100 відсотків для обчислення індексації грошового забезпечення у січні 2008 року (базовий місяць).
На виконання вказаного судового рішення відповідачем 15.02.2023 р. проведено виплату коштів на рахунок позивача в сумі 8385,23 грн.
03.08.2023 р. Одеським окружним адміністративним судом у справі № 420/4446/22 постановлено окрему ухвалу за заявою позивача, поданою в порядку ст.383 КАС України, якою визнано протиправною бездіяльність 297 комендатури охорони та обслуговування щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 р. по 28.02.2018 р. включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) січень 2008 року на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03.11.2022 р. у справі № 420/4446/22.
На виконання окремої ухвали відповідачем 29.08.2023 р. проведено виплату коштів на рахунок позивача в сумі 77442,61 грн.    
Позивач, вважаючи, що має місце факт порушення відповідачем його прав та інтересів у частині несвоєчасного отримання належних до виплати грошових сум при звільненні з військової служби, звернувся до суду із цим позовом.
Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Також, при вирішенні спору судом було враховано висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені в постанові від 26.02.2019р. у справі №761/9584/15-ц, щодо необхідності дотримання судом, який розглядає спір про стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, принципів розумності, справедливості та пропорційності суми відшкодування, та зменшення за певних умов розміру відшкодування, передбаченого   статтею 117 КЗпП України. А відтак, за висновками суду, сума, що підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки  тобто 25,7% від 95405,10 грн. складає 24519,11 грн. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Статтею 43 Конституції України   встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно   статті 4 КЗпП України   законодавство про працю складається з   Кодексу законів про працю України   та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Предметом даного адміністративного позову є наявність правових підстав для виплати середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні згідно до статей   116,   117 КЗпП України.
Відповідно до приписів абзацу 1   статті 3 Кодексу законів про працю України   законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Згідно із   статтею 4 КЗпП України   законодавство про працю складається з   Кодексу законів про працю України   та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Ні   Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року   за   №2011-XII, ні іншими підзаконними нормативними актами не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку.
Відповідно до   Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002   (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми   Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
   Слід зауважити, що непоширення норм   Кодексу законів про працю України   на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.
В той же час такі питання врегульовані   Кодексом законів про працю України.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 30.01.2019р. у справі №807/3664/14, від 31.10.2019 у справі № 2340/4192/18, від 20.05.2020 року у справі № 816/1640/17, від 16.07.2020 року у справі № 400/2884/18.
З урахуванням наведеного безпідставними є доводи відповідача про те, що виплата компенсації за затримку розрахунку при звільненні осіб, які проходили військову службу, не передбачена спеціальним законодавством, а дія норм   КЗпП України   на них не поширюється.
Відповідно до   ст.116 КЗпП України, в редакції, що діяла на дату виключення позивача із списків особового складу військової частини було передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у всякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно із   ст.117 КЗпП України, в редакції, що діяла на дату виключення позивача із списків особового складу військової частини, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в   статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Закріплені у статтях   116,   117 КЗпП України   норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Метою встановлення передбаченої   статтею 117 КЗпП України   відповідальності роботодавця є захист майнових прав працівника (службовця) у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
За змістом частини першої   статті 117 КЗпП України   обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Частина перша   статті 117 КЗпП України   переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником. Частина друга   статті 117 КЗпП України   стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, зазначила, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене   статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Законом України №2352-ІХ від 01.07.2022   в   статтю 117 КЗпП України   внесено зміни, якими передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені   статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Положення   статті 117 КЗпП України, в редакції   Закону України №2352-ІХ від 01.07.2022, які діяли на момент виплати позивачу недоотриманих сум грошового забезпечення, передбачають обов`язок роботодавця виплатити працівнику середній заробіток за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку, але не більше шести місяців.
За змістом частини першої   статті 117 КЗпП України   обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 19.09.2018 р. № 230 ОСОБА_1 з 19.09.2018 р. виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
Вже на дату звернення ОСОБА_1 (15.09.2023 року) до суду з цим позовом   стаття 117 КЗпП України   діяла в редакції, викладеній згідно із   Законом № 2352-ІХ, і підлягала застосуванню.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі № 560/11489/22.
З огляду на вищезазначене, вірним є висновок суду першої інстанції, що строк затримки по виплаті грошового забезпечення слід рахувати з 20.09.2018 р., оскільки відповідальність за порушення зазначених норм починається з наступного дня після не проведення зазначених виплат, проте не більше як за шість місяців. 
Водночас, колегія суддів вважає обґрунтованим врахування судом першої інстанції при вирішенні даного спору правової позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, згідно якої, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Велика Палата Верховного Суду у наведених справах дійшла висновку, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Так, обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100.
Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку № 100 у  всіх  інших  випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
За правилами п.8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи,  провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі  (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Як правильно встановлено судом першої інстанції, відповідач провів остаточний розрахунок з позивачем 29.08.2023 р., виплативши на виконання судових рішень індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 р. по 28.02.2018 р. у загальній сумі 90263,52 грн. (4435,68 грн. + 8385,23 грн. + 77442,61 грн.). 
Згідно наданої відповідачем довідки про нараховане грошове забезпечення ОСОБА_1 від 06.10.2023 р. № 350/174/29/2/227, грошове забезпечення позивача у липні 2018 року становило 16340,40 грн., у серпні 2018 року - 16340,40 грн. Сукупна кількість календарних днів за цей період становить 62 дні.
Таким чином середньоденне грошове забезпечення позивача складає 527,10 грн. ((16340,40 грн. + 1640,40 грн.): 62 календарні дні).
З долученого до позовної заяви позивачем остаточного розрахунку та наданого відповідачем до суду контррозрахунку від 09.10.2023 р. № 350/174/29/2/230 вбачається, що загальний розмір виплаченого позивачу грошового забезпечення при звільненні складає 260901,72 грн. (10348,92 грн. - грошове забезпечення, 245106 грн. - вихідна допомога, 5446,80 грн. - компенсація за невикористану відпустку).
Тобто, з урахуванням невиплаченої позивачу сум індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 р. по 28.02.2018 р. (90263,52 грн.), до виплати на момент виключення зі списків особового складу позивачу належало 351165,24 грн. (260901,72 грн. + 90263,52 грн.).
Отже, сума виплаченої із затримкою індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 р. по 28.02.2018 р. складає 25,7 % від загальної суми, яка підлягала виплаті в день звільнення (90263,52 грн./351165,24 грн.) х 100%).
Виходячи з принципу пропорційності, суд першої інстанції дійшов висновку, що на корить позивача необхідно стягнути середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 24519,11 грн., тобто 25,7 % від 95405,10 грн.    
Аналогічний підхід до розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні наведений у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19.
З огляду на вищезазначене, колегія суддів  погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог.
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин справи.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення Одеського окружного адміністративного суду ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається. 
Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 січня 2024 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5   статті 328 КАС України.

Головуюча суддя:                                                                                          О.А. Шевчук 

Суддя:                                                                                                             А.В. Бойко 

Суддя:                                                                                                             А.Г. Федусик