П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

13 травня 2024 р.	м. Одеса	Справа № 420/37310/23	

Перша інстанція: суддя Танцюра К.О.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого   судді - Вербицької Н.В.,
                                           суддів – Джабурії О.В.,
- Кравченка К.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 березня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення,

                                                  В С Т А Н О В И Л А :

29 грудня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просив визнати протиправним та скасувати рішення Державної   міграційної служби   України   про   визнання  протиправним та скасування рішення ДМС України про  позбавлення   додаткового   захисту   ОСОБА_1 №233-23 від 14 грудня 2023  року.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що рішення ДМС України про позбавлення позивача додаткового захисту є необґрунтованим. Крім того, відповідачем порушено процедуру прийняття оскаржуваного рішення.
Відповідач заперечував проти задоволення позову, зазначаючи, що процедуру позбавлення ОСОБА_1  додаткового  захисту  ініційовано ГУ ДМС в Одеській області у зв`язку із надходженням листа  Департаменту  у  справах  іноземців та  осіб  без  громадянства  ДМС від  22.11.2023  №8.5/4298-23  щодо здійснення  стосовно нього  заходів,  передбачених  статтею 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», яким  надіслано  клопотання  Департаменту   захисту   національної  державності   СБУ   від  22.11.2023 №5/6/3/2-22991 про позбавлення ОСОБА_1 додаткового захисту.  Представник  відповідача, посилаючись  на  зміст  інформації, викладеної  у  клопотанні  Департаменту   захисту національної державності  СБУ  від  22.11.2023   №5/6/3/2-22991 вказав, що  достовірність  інформації  про позбавлення    ОСОБА_1   додаткового    захисту – це  сфера  відповідальності  СБУ  та  зазначив  про  правомірність   прийняття   оскаржуваного  рішення.  
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 19 березня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовні вимоги. Зокрема, апелянт наголосив, що прийнятті оскаржуваного рішення ним повністю дотримано процедуру позбавлення додаткового захисту, яка передбачена Правилами № 649 та Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту». Апелянт наголосив, що ані волонтерська діяльність позивача, ані наявність у нього двох неповнолітніх дітей жодним чином не спростовують фактів, викладених у повідомленнях та поданнях правоохоронних органів, які надійшли до ДМС України.
Преставником позивача надано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін, у зв`язку і необгрунтованістю доводів апелянта. 
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
          Судом першої інстанції встановлені та з матеріалів справи вбачаються наступні обставини.
           ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином РФ.
           24 липня 2019 року позивач звернувся до ДМС із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
          Рішенням Державної міграційної служби України від 27.12.2019 №472-19   громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 визнано особою, яка  потребує додаткового  захисту (т.2 а.с.246).
Позивача документовано посвідченням особи, яка потребує додаткового захисту серії СР № 000811, що дійсне до 27.12.2024 року.
Рішенням  Державної  міграційної   служби   України  від  14.12.2023  №233-23  «Про  позбавлення   додаткового  захисту» вирішено позбавити громадянина  РФ ОСОБА_1 додаткового захисту у зв`язку з тим, що він займається діяльністю, що становить загрозу  національній  безпеці України (т.2 а.с.13-15).
Згідно рішення відповідача від 14.12.2023 №233-23, процедуру позбавлення ОСОБА_1 додаткового захисту ініційовано Головним управлінням у зв`язку з надходженням листа Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС від 22.11.2023 № 8.5/4298-23 щодо здійснення стосовно нього заходів, передбачених статтею 11 Закону, яким надіслано клопотання Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України (ДЗНД СБУ) від 22.11.2023 № 5/6/3/2-22991 про позбавлення ОСОБА_1 додаткового захисту. За результатами розгляду подання Головного управління від 27.11.2023 ДМС встановлено, що ОСОБА_1 є членом організованого злочинного угрупування «Хімпром», яке спеціалізується на організації функціонування на території України  низки лабораторій, які використовуються для виготовлення особливо небезпечних психотропних речовин, подальшого збуту або переміщення через державний кордон України до суміжних держав. Згідно з наявними відомостями, ОСОБА_1 є одним із відповідальних за так званий «ІТ-блок» вказаної організації та безпосередньо займається створенням телеграм-каналів з розповсюдження вищевказаних наркотичних речовин, їх адміністрування тощо. Під час проживання в РФ ОСОБА_1 , виконуючи завдання вказаного ОЗУ, здійснював діяльність з розповсюдження в соціальних мережах та Інтернет – мессенджерах негативних відомостей щодо інших ОЗУ, які також спеціалізувались на виготовленні та збуті наркотичних засобів, з метою притягнення їх членів до кримінальної відповідальності та усунення «конкурентів». Для цього ОСОБА_1 та інші члени ОЗУ створювали громадські організації, завданням яких була боротьба з розповсюдженням наркотиків на території РФ, які використовувались виключно для боротьби з конкурентами «Хімпрому». Також, ОСОБА_1 , який упродовж 2004-2006 років проходив строкову військову службу в розвідувальних підрозділах РФ, після демобілізації та по теперішній час підтримує особисті стосунки з товаришами по службі, які продовжують проходити військову службу в розвідувальних органах генерального штабу збройних сил РФ та може використовуватись ними для здійснення розвідувально-підривної діяльності на території України. З огляду на вищевикладене, з урахуванням вимог частини сьомої статті 11 Закону та подання Головного управління від 27.11.2023 про позбавлення ОСОБА_1 додаткового захисту, у ДМС є серйозні підстави вважати обставини його справи, наявні у клопотанні ДЗНД СБУ від 22.11.2023 такими, що підпадають під дію частини п`ятої статті 11 Закону: “особа позбавляється статусу біженця або додаткового захисту, якщо вона займається діяльністю, що становить загрозу національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю населення України”. З огляду на те, що відповідно до частини другої статті 2 Закону України “Про Службу безпеки України” до завдань саме Служби безпеки України входить попередження, виявлення, припинення та розкриття злочинів, які безпосередньо створюють загрозу життєво важливим інтересам України, то достовірність інформації, викладеної у клопотанні ДЗНД СБУ від 22.11.2023 про позбавлення ОСОБА_1 додаткового захисту, це - сфера відповідальності СБУ, а ДМС, у свою чергу, приймаючи рішення про позбавлення зазначеної особи додаткового захисту, керується тією інформацією, яка наявна у вказаному клопотанні ДЗНД СБУ.
Крім того, за повідомленням Головного слідчого управління  Національної  поліції України (лист від 10.11.2023 № СЕД-1081-2023) стосовно ОСОБА_1 здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні від 12.09.2023 №12023162380000447 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 307 Кримінального кодексу України, у ході якого встановлено, що за місцем проживання позивач зберігав з метою збуту особливо небезпечну психотропну речовину - РVР, обіг якої заборонено. Листом Головного управління від 23.11.2023 № 5100.5.1-14159/5100.5.1.1-23 ОСОБА_1 повідомлено про початок процедури припинення стосовно нього додаткового захисту, а також роз`яснено щодо можливості брати участь у розгляді відповідних матеріалів шляхом надання пояснень та матеріалів, які можуть мати суттєве значення при прийнятті рішення, передбаченого статтею 11 Закону. Однак, позивач до Головного управління не з`явився, про причини неявки не повідомив.
Вважаючи протиправним рішення Державної  міграційної   служби   України  від  14.12.2023  №233-23  «Про  позбавлення   додаткового  захисту», позивач звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване  рішення ДМС  України  про  позбавлення   додаткового   захисту   ОСОБА_1 №233-23  від  14  грудня  2023  року не  відповідає вимогам, які висуваються до акту індивідуальної дії, як акта правозастосування, а саме обґрунтованості та вмотивованості.
Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Згідно частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Частиною першою статті 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 8 липня 2011 року № 3671-VI.
Відповідно до п. 4 ст. 1 Закону № 3671-VI, додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.
За приписами ч. 1, 4, 5 ст. 11 Закону № 3671-VI статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа: 1) добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності (підданства); 2) набула громадянства України або добровільно набула громадянства, яке мала раніше, або набула громадянства іншої держави і користується її захистом; 3) добровільно повернулася до країни, яку вона залишила чи за межами якої перебувала внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 4) будучи особою без громадянства, може повернутися в країну свого попереднього постійного проживання, оскільки обставин, за яких її було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує; 5) отримала притулок чи дозвіл на постійне проживання в іншій країні;
Підставою для подання центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, про втрату статусу біженця або додаткового захисту може бути особиста заява біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, або клопотання органу Служби безпеки України, іншого органу державної влади.
Особа позбавляється статусу біженця або додаткового захисту, якщо вона займається діяльністю, що становить загрозу національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю населення України (ч.5 ст.11).
За обставинами справи, звертаючись до ДМС України з клопотанням про позбавлення позивача додаткового захисту, СБУ посилалось на ч.5 ст.11 Закону  № 3671-VI, а саме на те, що перебування та діяльність ОСОБА_1 на території України становить загрозу національній безпеці. 
На аналогічний пункт Закону посилалась і ДМС України, приймаючи оскаржуване рішення про позбавлення ОСОБА_1 додаткового захисту. 
Відповідно до п. п. 6, 9, 19 ст. 1 Закону України «Про національну безпеку України», загроза національній безпеці України - явища, тенденції і чинники, що унеможливлюють чи ускладнюють або можуть унеможливити чи ускладнити реалізацію національних інтересів та збереження національних цінностей України.
Національна безпека України - захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз.
Стратегія національної безпеки України - документ, що визначає актуальні загрози національній безпеці України та відповідні цілі, завдання, механізми захисту національних інтересів України та є основою для планування і реалізації державної політики у сфері національної безпеки.
Пунктом 5 ст. 3 Закону України «Про національну безпеку України» встановлено, що загрози національній безпеці України та відповідні пріоритети державної політики у сферах національної безпеки і оборони визначаються у Стратегії національної безпеки України, Стратегії воєнної безпеки України, Стратегії кібербезпеки України, інших документах з питань національної безпеки і оборони, які схвалюються Радою національної безпеки і оборони України і затверджуються указами Президента України.
Указом Президента України від 14.09.2020 року №392/2020 введено в дію Стратегію національної безпеки України.
Відповідно до п. 10, 30 розділу ІІ, п. 33, абз. 6 п. 46 розділу ІІІ Стратегії національної безпеки України, затвердженої Указом Президента України від 14 вересня 2020 року №392/2020, сучасна модель глобалізації уможливила поширення міжнародного тероризму та міжнародної злочинності, зокрема у кіберпросторі, наркоторгівлі, торгівлі людьми, релігійного та ідеологічного фундаменталізму та екстремізму, підживлюваного з-за кордону сепаратизму, нелегальної міграції, легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, розповсюдження зброї масового ураження тощо.
Зростає кількість порушень міграційного законодавства України іноземцями та особами без громадянства, зокрема вихідцями з держав міграційного ризику, а також залучення цих осіб до протиправної діяльності.
Україна, прагнучі зміцнити заснований на демократичних нормах і цінностях міжнародний порядок, бере активну участь у протидії тероризму, розповсюдженню зброї масового ураження, міжнародній злочинності, наркоторгівлі, торгівлі людьми, політичному та релігійному екстремізму, нелегальній міграції, кіберзагрозам, негативним наслідкам зміни клімату, а також у попередженні та подоланні наслідків надзвичайних ситуацій природного і техногенного характеру.
Громадянин має відчувати себе у безпеці. Україна рішуче налаштована на утвердження конституційного принципу верховенства права, рівності усіх перед законом. З метою реалізації конституційних принципів індивідуальної юридичної відповідальності та невідворотності покарання держава буде підвищувати ефективність державної політики у сферах захисту державного кордону України та охорони суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні, а також міграції.
З подання управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Управління ДМС України в Одеській області від 27.11.2023 року вбачається, що підставою для проведення відповідної процедури, передбаченої ст. 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» став лист ДСІОБГ ДМС від 22.11.2023 року №8.5/4298-23, з урахуванням подання департаменту захисту національної державності СБУ від 22.11.2023 № 6/6/3/2-22991.
В свою чергу, відповідно до п. 7.4 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.09.2011 року №649, у разі отримання територіальним органом ДМС документів, що містять хоча б одну з підстав, що передбачені пунктом 7.2 або 7.3 цього розділу, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС: 
а) реєструє відповідні документи у журналі реєстрації клопотань та здійснює їх перевірку шляхом збирання в установленому порядку додаткової інформації; 
б) у письмовій формі інформує особу, якій надано статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, про наявність підстав для втрати чи позбавлення її статусу біженця або додаткового захисту (крім випадків, коли відповідна особа подала заяву про наявність підстав для втрати нею статусу біженця або додаткового захисту).
Одночасно особі повідомляється, що під час розгляду відповідних матеріалів біженець або особа, якій надано додатковий захист, має право брати участь у розгляді шляхом надання відповідних пояснень (усних чи письмових) та надання матеріалів, які можуть мати суттєве значення при прийнятті відповідного рішення за результатами розгляду подання.
Проте, в наявній в матеріалах справи копії особової справи позивача відсутні відомості щодо повідомлення ОСОБА_1 про наявність підстав для втрати чи позбавлення його додаткового захисту.
Верховний Суд неодноразово висловлювався з приводу важливості принципу правової (справедливої) процедури (постанова від 16 квітня 2020 року №495/5105/17, постанова від 13 березня 2020 року №805/2340/17-а), яка є невід`ємною частиною верховенства права. Вказаний принцип спрямований на забезпечення справедливого ставлення до особи під час прийняття актів суб`єктом владних повноважень. Правова (справедлива) процедура встановлює стандарти у процесі прийняття актів суб`єктами владних повноважень, які відображені в рішеннях Європейського суду з прав людини, у яких здійснюється застосування статті 6 Конвенції, яка передбачає дотримання процесуальних (процедурних) гарантій у судовому провадженні.
У постанові від 30 липня 2020 року у справі №824/875/19-а Верховний Суд наголосив, що вказані гарантії поширюються і на адміністративні процедури за участі суб`єкта владних повноважень. Згідно з цією статтею має бути забезпечене право особи: бути поінформованим; мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника; ознайомитися з матеріалами справи; вона має можливість висловити свою думку перед оголошенням рішення; обґрунтувати органом влади прийняття несприятливих актів; визначити порядок їх оскарження, відшкодувати заподіяну шкоду.
З приписів Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 649 вбачається, що територіальні органи, які розглядають питання про позбавлення особи додаткового захисту, реалізують свої повноваження шляхом всебічної перевірки на підставі відповідних документів, а також запрошення для надання пояснень (усних чи письмових) осіб, які мають додатковий захист, стосовно яких розглядається питання. 
Отже, функція територіальних органів, які розглядають питання про позбавлення додаткового захисту, реалізується шляхом всебічної перевірки на підставі відповідних документів, а також запрошення для надання пояснень осіб, які мають додатковий захист, стосовно яких розглядається це питання.
Порушення встановленої законодавством процедури ухвалення рішення може бути підставою для скасування цього рішення, якщо допущене порушення вплинуло або могло вплинути на його правильність.
Судова колегія наголошує, що особа, якої стосується рішення про позбавлення додаткового захисту, повинна мати у своєму розпорядженні ефективний засіб юридичного захисту, що дає йому змогу брати участь у провадженні під час розгляду його справи у компетентному судовому або адміністративному органі влади або в компетентному органі, члени якого є безсторонніми і які користуються гарантіями незалежності. 
З викладеного слідує, що не запрошення для надання пояснень особи, яка має додатковий захист, стосовно якої розглядається питання позбавлення додаткового захисту, є позбавленням процесуальних гарантій останнього щодо безпосередньої участі у процедурі прийняття відповідного рішення компетентним органом.
Відповідачем в порушення наведених норм не було запрошено позивача для надання пояснень та взагалі не проінформовано про наявність підстав для позбавлення його додаткового захисту.
          Позивач не був обізнаний про порушену процедуру позбавлення його додаткового захисту та не мав процесуальної можливості особисто або через уповноваженого представника приймати участь у цій процедурі, надати відповідачу свої пояснення або докази на спростування, викладених у листі ДСІОБГ ДМС обставин, що стали підставою для порушення зазначеного питання.
          Порушення відповідачем пункту 7.4 Правил №649, що вплинуло на ефективність засобів юридичного захисту, наданих законодавством позивачу у цій процедурі, виходячи з принципу гласності прийняття рішень, відповідно до якого особа, стосовно якої приймається рішення, має право бути вислуханою, наводити доводи та докази на їх підтвердження, є самостійною підставою для скасування рішення ДМС про позбавлення ОСОБА_1 додаткового захисту.
          Доводи відповідача, що листом  ГУ  ДМС в Одеській області  від  23.11.2023   №5100.5.1-14159/5100.5.1.1   ОСОБА_1  повідомлено  про  початок процедури припинення стосовно   нього  додаткового   захисту, а  також   роз`яснено   щодо  можливості  брати  участь  у  розгляді  відповідних матеріалів  шляхом надання  пояснень  та  матеріалів, які   можуть  мати   суттєве  значення    при  прийнятті  рішення,   однак  останній  не  з`явився, висновків суду не спростовують, оскільки такий лист відсутній в матеріалах особової справи позивача та в матеріалах судової справи. Апелянтом не долучено копію такого листа і до апеляційної скарги.
          Як вірно стверджує позивач, у рішенні про позбавлення додаткового захисту № 233-23 відповідач посилається на повідомлення Головного слідчого управління Національної поліції України (лист від 10.11.2023 №СЕД-1081-2023), що стосовно ОСОБА_1 здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні від 12.09.2023 року № 12023162380000447 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 307 КК України, уході якого встановлено, що за місцем проживання він зберігав з метою збуту особливо небезпечну психотропну речовину – PVP, обіг якої заборонено. 
          Статтею 62 Конституції України встановлено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
          Судова колегія наголошує, що наявність відкритого кримінального провадження не свідчить про винність особи.
          Отже, в даному випадку відсутні законні підстави для позбавлення ОСОБА_1 статусу біженця або додаткового захисту на підставі ч.5 ст.11 Закону  № 3671-VI.
Крім того, судова колегія зазначає, що подання Департаменту захисту національної державності СБ України від 22.11.2023 № 6/6/3/2-22991 не містить жодного конкретного факту вчинення ОСОБА_1 протиправних дій.
Так, в клопотанні СБУ зазначено, що позивач є членом організованого злочинного угрупування «Хімпром», яке спеціалізується на організації функціонування на території України низки лабораторій, які використовуються для виготовлення особливо небезпечних психотропних речовин для їх подальшого збуту або переміщення через державний кордон України до суміжних держав. ОСОБА_1 є одним із відповідальних за ІТ-блок та безпосередньо займається створенням сіток телеграм – каналів з розповсюдження наркотичних речовин, їх адміністрування тощо.
Разом з тим, проживаючи в РФ, на виконання завдань зазначеного ОЗУ, здійснював діяльність з розповсюдження інформації через мережу інтернет щодо конкурентних ОЗУ, які також спеціалізувались на виготовленні та збуті наркотичних засобів, висвітлював отримані відомості щодо них в соціальних мережах та інтернет-мессенджерах з метою притягнення їх членів до кримінальної відповідальності та усунення «конкурентів». Крім того, для реалізації вказаних завдань ОСОБА_1 та іншими членами ОЗУ створювались громадській організації, завданням яких була боротьба з розповсюдженням наркотиків на території РФ, які використовувались виключно для боротьби з конкурентами «Хімпрому».
Водночас, відповідно до наявної інформації, ОСОБА_1 в     2004-2006. проходив строкову військову службу у розвідувальних військах збройних сил Російської Федерації, після демобілізації та по теперішній час підтримує особисті стосунки з товаришами по службі, які продовжують проходити військову службу в розвідувальних органах ГШ ЗС РФ та може використовуватись ними для здійснення розвідувально-підривної діяльності на території України.
Враховуючи викладене, з посиланням на п. 5 ст. 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту», СБУ дійшла висновку, що перебування та діяльність позивача на території України становить загрозу національній безпеці.
В свою чергу апелянт зазначає, що оскільки забезпечення національної безпеки належить до завдань СБУ, то органи ДМС України не перевіряють достовірність наданої СБУ інформації.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про Службу безпеки України» від 25 березня 1992 року № 2229-ХІІ Служба безпеки України - державний правоохоронний орган спеціального призначення, який забезпечує державну безпеку України.
Згідно статті 2 цього Закону на Службу безпеки України покладається у межах визначеної законодавством компетенції захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, економічного, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян від розвідувально-підривної діяльності іноземних спеціальних служб, посягань з боку окремих організацій, груп та осіб, а також забезпечення охорони державної таємниці.
Задля реалізації цих функцій на Службу безпеки України покладено обов`язок, серед іншого, брати участь у розробці заходів і вирішенні питань, що стосуються в`їзду в Україну та виїзду за кордон, перебування на її території іноземців та осіб без громадянства, прикордонного режиму і митних правил, приймати рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, про скорочення строку тимчасового перебування іноземця та особи без громадянства на території України, про примусове повернення іноземця або особи без громадянства в країну походження або третю країну.
Водночас Верховний Суд наголошує, що у питаннях, які стосуються прав людини, суд має виходити із конституційного принципу їх пріоритету та необхідності дотримання міжнародних зобов`язань України у цій сфері, зокрема, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до статті 1 якої договірні сторони зобов`язуються поважати права людини, що гарантовано кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією (постанова від 02.12.2021 справа № 120/185/19а).
Від цього обов`язку договірна держава може відступити тільки в порядку статті 15 Конвенції, якою передбачено, що під час війни або іншої суспільної небезпеки, яка загрожує життю нації, будь-яка Висока Договірна Сторона може вживати заходів, що відступають від її зобов`язань за цією Конвенцією, виключно в тих межах, яких вимагає гострота становища, і за умови, що такі заходи не суперечать іншим її зобов`язанням згідно з міжнародним правом. Про ці заходи будь-яка Сторона у повному обсязі інформує Генерального секретаря Ради Європи про вжиті нею заходи і причини їх вжиття.
З матеріалів справи слідує, що позивача визнано особою, яка потребує додаткового захисту на підставі п.13 ч.1 ст.1 Закону № 3671-VI, через обґрунтовані побоювання зазнати серйозної шкоди у вигляді нелюдського або такого, що принижує гідність поводження або покарання.
З висновку управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області про визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту від 01.10.2019 року вбачається, що як про участь позивача у громадській організації, як ІТ-спеціаліста та співпрацю з працівниками правоохоронних органів РФ щодо продажу наркотичних речових, так і про його службу в армії РФ, відповідачу було відомо ще під час вирішення питання про визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту (т..2 а.с.183-197).
Тобто з матеріалів справи вбачається, що інформація, яка стала підставою для надання позивачу додаткового захисту фактично стала підставою для скасування такого статусу через чотири роки.
Колегія суддів зауважує, що подання Департаменту захисту національної державності СБ України не містить ознак управлінського рішення з регулюючим впливом на права чи законні інтереси інших суб`єктів права, а тому його обґрунтованість має перевірятися органом ДМС, який на підставі цього подання приймає рішення, яке у свою чергу повинно відповідати критеріям, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, на відповідність яких його і має перевірити адміністративний суд.
Проаналізувавши подання Департаменту захисту національної державності СБ України про позбавлення позивача додаткового захисту, судова колегія не вбачає встановлених у визначеному законом порядку фактичних даних щодо вчинення або можливості вчинення саме позивачем конкретних протиправних дій на шкоду державній безпеці України, громадському порядку в Україні. Відомості, що викладені у поданні, носять загальний характер. Саме вказані обставини покладені в основу апеляційної скарги.
Тобто, на час прийняття оскаржуваного рішення ГУ ДМС України в Одеській області, не мало належних та допустимих доказів вини позивача у вчинені протиправних діянь, зазначених у поданні Департаменту захисту національної державності СБ України від 22.11.2023 року.
На підставі викладеного, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, що оскаржуване рішення відповідача не відповідає критеріям, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, є необґрунтованим, тобто прийнято без встановлення  всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, та без врахування права особи на участь у процесі прийняття рішення.
Доводи апелянта, що ні волонтерська діяльність позивача ні наявність у нього двох неповнолітніх дітей жодним чином не спростовують фактів, викладених у повідомленнях та поданнях правоохоронних органів, які надійшли до ДМС України, висновків суду не спростовують, оскільки зазначені обставини не були підставою для скасування рішення про  позбавлення   додаткового   захисту   ОСОБА_1 №233-23 від 14 грудня 2023  року
Оцінюючи викладене в сукупності, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно та у достатньому обсязі встановив обставини справи, і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст.316 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження від 25 січня 2024 року, постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду лише з підстав, передбачених пп. "а"- "г" п.2 ч.5 ст.328 КАС України
Керуючись ст.ст.308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, судова колегія

                                                  П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 березня 2024 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених ст.328 КАС України.

Головуючий:                                                                                 Н.В.Вербицька

Суддя:                                                                                 О.В.Джабурія

          Суддя:                                                                                          К.В.Кравченко