ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6001/24 Справа № 202/4557/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кухтін Г. О. Суддя у 2-й інстанції - Гапонов А. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       04 червня 2024 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

Головуючого судді-доповідача Гапонова А.В.
суддів Новікової Г.В., Никифоряка Л.П.
за участю секретаря Усик А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом вселення в квартиру та визначення порядку користування квартирою,
- за апеляційною скаргою ОСОБА_3 ,
на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2023 року, -
В С Т А Н О В И В:
ІСТОРІЯ СПРАВИ
У серпні 2022 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом вселення в квартиру та визначення порядку користування квартирою.
В обґрунтування позову зазначив, що сторони у справі є власниками квартири АДРЕСА_1 . При цьому позивач є власником 1/4 частки спірної квартири. В той же час відповідачі порушують право позивача, як власника, на проживання та користування спірною квартирою.
Враховуючи вищевикладене, позивач просив суд усунути зі сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перешкоди у користуванні ним житловою квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення в неї; встановити порядок користування вказаною квартирою, згідно з яким виділити в користування позивачу кімнату загальною площею 13,1 кв.м. (кімната п.3 експлікації) з лоджією площею 1,8 кв.м., залишити у спільному користуванні сторін: коридор площею 6,1 кв.м., санвузол площею 3,2 кв.м., кухню площею 0,8 кв.м., балкон 0,8 кв.м; стягнути з відповідачів судовий збір у розмірі 1844,80 грн.
КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВОГО РІШЕННЯ 
Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2023 року задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом вселення в квартиру та визначення порядку користування квартирою.
Усунено перешкоди в користуванні ОСОБА_1 житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 , зі сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , шляхом вселення ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 .
В іншій частині позову відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір з кожного у розмірі по 496,20 грн.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 2023 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2023 року залишено без задоволення.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 червня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення. Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2023 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 10 квітня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Постанова Дніпровського апеляційного суду від 14 червня 2023 року скасована, справа направлена на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги, посилається на те, позивач не надав суду належних доказів, що він є власником частини спірної квартири, оскільки ухвала від 25.06.2021 року не свідчить про набуття позивачем власності на частину квартири, а торги в системі «СЕТАМ» не відбулись.
Щодо інформаційної довідки з Державного реєстру прав на нерухоме майно № 321031896 суд мав ставитись критично, оскільки відповідно до довідки позивач володіє частиною спірної квартири, частиною володіє відповідач 1 ( ОСОБА_4 ) та частиною володіє відповідач 2 ( ОСОБА_5 ), тобто відповідно до даної довідки власність на квартиру складає на 1 майна, а 1, 25 майна, що є неможливим.
АРГУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу в порядку ст.360 ЦПК України, в якому просить суд апеляційну скаргу  ОСОБА_3 залишити без задоволення.
В АПЕЛЯЦІЙНОМУ СУДІ
Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Товстий К.А. проти апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Інші учасники справи належним чином повідомлені про день та час розгляду справи (т.2 а.с.73-74), у судове засідання не з`явились, що відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Відповідно до ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції скасувати та винести нове рішення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

У відповідності до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №304996027 від 14 липня 2022 року, квартира АДРЕСА_1 складається з 1 - коридор, 2 – санвузол, 3, 6, 7 – житлові кімнати, 4 - кухня, 5,8 – кладові, І – балкон, ІІ – лоджія, загальною площею 64,1 кв.м. та житловою площею 43,1 кв.м.
У відповідності до інформації з Державного реєстру прав на нерухоме майно №321031896, станом на 25 січня 2023 року, квартира АДРЕСА_1 , перебуває і спільній частковій власності, а саме: 1/4 частина належить позивачу, 1/2 частина – ОСОБА_2 , 1/2 частина – ОСОБА_3 
25 червня 2021 року ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська визначено частку майна боржника ОСОБА_6 , РНОКПП НОМЕР_1 у спільному майні, а саме 1/2 частині квартири АДРЕСА_1 , як 1/4 частку, що належить на праві приватної власності дружині боржника ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 . Ухвала набрала чинності.
Позивач є власником 1/4 спірної квартири на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів серія та номер 586, виданого 14 липня 2022 року.
22 липня 2022 року позивач направив відповідачам пропозицію щодо погодження порядку користування спірною квартирою, крім того просив надати йому ключі від квартири.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з наявності підстав для усунення перешкод в користуванні позивачу житловим приміщенням зі сторони відповідачів, шляхом вселення позивача в квартиру.
Встановивши зазначені обставини суд першої інстанції прийшов до висновку про можливість винесення заочного рішення про задоволення позовних вимог.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком по справі, до якого дійшов суд першої інстанції, але зауважує на порушення процесуального закону, наслідком якого є скасування судового рішення.

Матеріали цивільної справи не містять відомостей про повідомлення ОСОБА_3 про розгляд справи 30 січня 2023 року (у відповідності до вимог ст.128 ЦПК України), а отже справа була заслухана за відсутністю належним чином повідомленої відповідачки.
А тому апеляційна скарга в цій частині підлягає частковому задоволенню, а заочне рішення скасуванню, з ухваленням нового рішення по суті позовних вимог.
Щодо суті позовних вимог.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Згідно з частиною 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Частиною 1 статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України).
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Зазначений висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постановах: від 05 листопада 2014 року у справі N 6-158цс14, від 16 листопада 2016 року у справі N 6-709цс16, від 16 січня 2019 року у справі № 309/2477/16-ц.
З матеріалів справи слідує, що позивач є власником 1/4 частини спірної квартири на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів серія та номер 586, виданого 14 липня 2022 року, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (т.1 а.с.45-46).
Власником квартири позивач став на підставі свідоцтво про право власності (т.1 а.с.13), яке було видане приватним нотаріусом Рудкевичем Є.В. на підставі рішення виконавчої служби про передачу ОСОБА_1 частини квартири АДРЕСА_1 за ціною 128 065, 00 грн., в рахунок погашення боргу боржником ОСОБА_6 (т.1 а.с.171-172).
Таким чином, доводи, викладені у апеляційній скарзі щодо відсутності правових підстав для задоволення позову, оскільки не має підтвердження того, що позивач дійсно є співвласником зазначеною квартири спростовуються наведеними доказами, що містяться у матеріалах цивільної справи. 
При таких обставинах апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.
Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2023 року не оскаржується в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо визначення порядку користування житловими приміщеннями квартири, а тому не переглядається апеляційним судом.
Представником відповідачки ОСОБА_3 адвокатом Мірошник Р.С. надіслані до суду додаткові пояснення по справі та заява про зупинення провадження у справі, посилаючись на те, що між сторонами є невирішений спір про право власності на частину кварти, яку отримав ОСОБА_1 .
Суд вважає, що заявлене клопотання не підлягає задоволенню, оскільки прямо протиричить основним засадам про захист права власності.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. 
Враховуючи, в оскаржуваному рішенні є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 задовольнити частково.
Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2023 року скасувати.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом вселення в квартиру та визначення порядку користування квартирою задовольнити.
Усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 , зі сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , шляхом вселення ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 .
В іншій частині позову відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлено 05.06.2024 року.

       Судді: