РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2024 року 
м. Рівне

Справа № 570/4041/23
Провадження № 22-ц/4815/645/24

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Ковальчук Н. М.,
суддів: Гордійчук С. О., Шимківа С. С.
секретар судового засідання – Пиляй І. С.

учасники справи:
апелянт – Заступник керівника Рівненської обласної прокуратури,
позивач – Керівник Здолбунівської  окружної прокуратури в інтересах держави в особі 
Клеванської селищної ради Рівненського району Рівненської області,
відповідач – Головне управління Держгеокадастру у Рівненській області, 
відповідач – ОСОБА_1 , 
відповідач – ОСОБА_2 

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Заступника керівника Рівненської обласної прокуратури на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 04 березня 2024 року у складі судді Красовського О. О., ухвалене в м. Рівне, повний текст рішення складено 14 березня 2024 року,

в с т а н о в и в :

Керівник Здолбунівської  окружної прокуратури в інтересах держави в особі Клеванської селищної ради Рівненського району Рівненської області звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання незаконним наказу, витребування земельної ділянки. Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що всупереч вимогам земельного законодавства відповідачка у справі ОСОБА_1 набула право власності шляхом безоплатної приватизації на дві земельні ділянки з однаковим цільовим призначенням – для ведення особистого селянського господарства, чим порушила положення ч.4 ст.116 Земельного кодексу України: передача земельних ділянок безоплатно у власність громадянам у межах норм, визначених цих кодексом, проводиться один раз по кожному виду використання. Зокрема, рішенням Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області №1243 від 16.12.2013 року затверджено проект землеустрою щодо передачі ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,15 га у с. Грабів Рівненського району Рівненської області (кадастровий номер: 5624684900:18:027:0060), а наказом Головного управління Держземагенства у Рівненській області від 03.11.2014 року №17-847/16-14-СГ затверджено проект землеустрою та відведено ОСОБА_1 земельну ділянку 1,2 га (кадастровий номер: 5624655400:03:001:0010), відомості про набуття права власності на яку за ОСОБА_1 було внесено 07.11.2014 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Земельну ділянку з кадастровим номером 5624655400:03:001:0010 ОСОБА_1 відчужила на користь ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 24.09.2015 року, який згодом продав вказану земельну ділянку ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 04.04.2017 року, а Лимар 02.12.2019 року на підставі договору купівлі-продажу відчужив на користь відповідача ОСОБА_2 .. Покликався на положення ст.387 ЦК України щодо права витребування майна із чужого незаконного володіння, а також на ч.3 ст.388 ЦК України: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Просив суд скасувати наказ Головного управління Держземагенства у Рівненській області від 03.11.2014 року №17-847/16-14 СГ «Про затвердження проектів землеустрою та передачу земельних ділянок у власність» в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 та передачі у власність земельної ділянки загальною площею 1,2 кадастровий номер 5624655400:03:001:0010; витребувати у ОСОБА_2 у комунальну власність територіальної громади Клеванської селищної ради Рівненського району земельну ділянку загальною площею 1,2 кадастровий номер: 5624655400:03:001:0010, що розташована на території Клеванської селищної ради Рівненського району Рівненської області, стягнути з відповідачів судовий збір.
Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 04 березня 2024 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про скасування наказу Головного управління Держземагенства у Рівненській області щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 та передачі її у власність вмотивоване наявним у справі Висновком експерта №СЕ-19/118-23/1780-ПЧ від 24.04.2023 року, який свідчить про непричетність ОСОБА_1 до виділу їй спірної земельної ділянки, а також і про відсутність факту повторності звернення саме ОСОБА_1 до органів місцевого самоврядування з метою отримання спірної земельної ділянки у власність шляхом приватизації, а тому нею не порушено вимоги земельного законодавства, зокрема, положення ч.4 ст.116 Земельного кодексу України, а тому відсутні підстави для скасування наказу Держземагенства у Рівненській області від 03.11.2014 року.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про витребування спірної земельної ділянки в ОСОБА_2 як добросовісного набувача вмотивоване тим, що задоволення вимог про витребування з його володіння спірної земельної ділянки становитиме непропорційне втручання у право на мирне володіння майном, що є порушенням ст.1 Першого протоколу до Конвенції, а також взяв до уваги відсутність обставин, за яких таке втручання не порушить справедливого балансу інтересів.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, Заступник керівника Рівненської обласної прокуратури оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі зазначає, що  закон пов`язує наявність права на безоплатне набуття у приватну власність земельних ділянок певного виду використання із земель державної та комунальної власності саме з фактом прийняття відповідного рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність, а не з державною реєстрацією речових прав на відповідне майно. Наголошує, що ОСОБА_1 реалізувала своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення на підставі рішення Зорянської сільської ради № 1243 від 16.12.2013, яким затверджено проект землеустрою щодо передачі ОСОБА_1 земельної ділянки к.н.5624684900:18:027:0060 площею 0,15 га для ведення особистого селянського господарства. Додає, що у зв`язку з цим, наказ ГУ Держземагенства у Рівненській області від 03.11.2014 № 17-847/16-14-СГ, яким ОСОБА_1 надано у приватну власність спірну земельну ділянку, суперечить вимогам ст. ст. 116, 118, 121 ЗК України та підлягає скасуванню. Заперечує обґрунтування місцевого суду про відсутність факту набуття ОСОБА_1 у власність спірної земельної ділянки про те, що не підписувала заяв про надання дозволу на розробку проекту землеустрою та про затвердження проекту землеустрою від 10.10.2014 та 17.10.2014 відповідно, адресованих ГУ Держземагенства у Рівненській області, що підтверджується висновком експерта від 24.04.2023 № СЕ-19/118-23/1780-ПЧ, а тому нею не порушено вимоги земельного законодавства щодо можливості отримання у власність громадян земельних ділянок безоплатно лише один раз по кожному виду цільового призначення. Вказує, що суд залишив поза увагою те, що повторність набуття у власність земельної ділянки не прив`язується до моменту звернення особи з відповідною заявою до компетентного органу, оскільки право власності на земельну ділянку набувається у момент прийняття таким органом рішення про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність земельної ділянки. Звертає увагу на те, що місцевий суд не дослідив та не дав оцінки й тим обставинам, що ОСОБА_1 не заперечує факт посвідчення за собою права власності на спірну земельну ділянку та її подальше відчуження, що в свою чергу, беззаперечно свідчить, що їй. було достовірно відомо про наявність наказу ГУ Держземагенства у Рівненській області від 03.11.2014 № 17-847/16-14-СГ, на підставі якого останньою повторно отримано безоплатно у власність спірну земельну ділянку. Додає, що при цьому ОСОБА_1 не повідомляла ГУ Держземагенства у Рівненській області про те, що нею не подавались заяви про надання дозволу на розробку проекту землеустрою та, у подальшому, про його затвердження, а також нею не вчинялися дії щодо відмови від спірної земельної ділянки. Щодо позовної вимоги про витребування земельної ділянки у ОСОБА_2 , то вважає висновок місцевого суду про те, що таке витребування буде для нього надмірним тягарем з огляду на понесені витрати на її придбання, безпідставним, адже останній не позбавлений можливості відновити своє право, пред`явивши вимогу до попереднього набувача, у якого він придбав земельну ділянку, про відшкодування збитків на підставі ст.. 661 ЦК України. З наведених м міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог Керівника Здолбунівської  окружної прокуратури в інтересах держави в особі Клеванської селищної ради Рівненського району Рівненської області.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві Головне управління Держгеокадастру у Рівненській області вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без зміни, а апеляційну скаргу – відхилити.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві представник ОСОБА_2 – адвокат Незнамова Тетяна Олександрівна вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без зміни, а апеляційну скаргу – відхилити.

Дослідивши матеріали та обставини справи  на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 16.12.2013 року №1243 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадян для будівництва та обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства згідно додатку №1; надано громадянам, вказаним у додатку №1, земельні ділянки за рахунок земель запасу сільськогосподарського призначення (рілля) для будівництва жилого будинку господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства; надано право щодо оформлення права на земельну ділянку в порядку визначеному законодавством. 

У додатку №1 до рішення сесії №1243 від 16.12.2013 року міститься інформація щодо громадянки ОСОБА_1 , зокрема, їй виділено земельну ділянку 0,15 га для особистого селянського господарства у с. Грабів Рівненського району Рівненської області за кадастровим номером: 5624684900:18:027:0060.

Наказом Головного управління Держземагенства у Рівненській області від 03.11.2014 року «Про затвердження проектів землеустрою та передачу земельних ділянок у власність» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності, на території Клеванської селищної ради Рівненського району Рівненської області згідно з додатком; передано у власність визначену у додатку земельну ділянку.

Вказаний додаток містить інформацію щодо виділення ОСОБА_1 земельної ділянки 1,2 га за кадастровим номером: 5624655400:03:001:0010 (спірна земельна ділянка). Державна реєстрація права власності за ОСОБА_1 відбулася 07.11.2014 року, що підтверджується відомостями із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 

Також із вказаного реєстру вбачається інформація щодо переходу права власності, зокрема, 24.09.2015 року – ОСОБА_1 подарувала спірну земельну ділянку ОСОБА_3 згідно договору дарування; 04.04.2017 року – ОСОБА_3 продав спірну ділянку ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу; 02.12.2019 року – ОСОБА_4 продав спірний об`єкт нерухомості ОСОБА_2 (відповідач по справі). Дані обставини також підтверджуються копіями відповідних договорів.

Звертаючись до суду з цим позовом, Керівник Здолбунівської  окружної прокуратури в інтересах держави в особі Клеванської селищної ради Рівненського району Рівненської області покликався на положення ст.387 ЦК України щодо права витребування майна із чужого незаконного володіння, а також на ч.3 ст.388 ЦК України, котра передбачає, що якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

У відповідності до положень ч.4 ст.116 Земельного кодексу України, передача земельних ділянок безоплатно у власність громадянам у межах норм, визначених цих кодексом, проводиться один раз по кожному виду використання. Тобто, у громадян наявна можливість для отримання земельної ділянки у межах норм, визначених цих кодексом, лише один раз по кожному виду використання.

Натомість відповідачкою ОСОБА_1 отримано безоплатно у власність дві земельні ділянки із тотожним цільовим призначенням – для ведення особистого селянського господарства: перша земельна ділянка площею 0,15 га у с. Грабів Рівненського району Рівненської області за кадастровим номером: 5624684900:18:027:0060 – на підставі рішення сесії Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 16.12.2013 року №1243 , друга – площею 1,2 га на території Клеванської селищної ради Рівненського району Рівненської області за кадастровим номером: 5624655400:03:001:0010.

Згідно із ч. 1 ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЗК України, безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадянам у межах норм, визначених цим Кодексом, проводиться один раз по кожному виду використання (ч. 4 ст. 116 ЗК України).

Відповідно до ч. 1 ст.121 ЗК України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства – не більше 2 гектара.

Верховний Суд у постанові від 12.01.2022 у справі № 687/425/20 дійшов висновку, що «передача (надання) земельної ділянки у власність відповідно до ст.118 ЗК України є завершальним етапом визначеної процедури безоплатної приватизації земельних ділянок (правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 09.10.2020 у справі № 1840/3664/18).
Закон пов`язує наявність права на безоплатне набуття у приватну власність земельних ділянок певного виду використання із земель державної та комунальної власності саме з фактом прийняття відповідного рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність, а не з державною реєстрацією речових прав на відповідне майно.

Таким чином,  ОСОБА_1 реалізувала своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення, на підставі рішення Зорянської сільської ради № 1243 від 16.12.2013, яким затверджено проект землеустрою щодо передачі ОСОБА_1 земельної ділянки кадастровий номер 5624684900:18:027:0060 площею 0,15 га для ведення особистого селянського господарства.

У зв`язку з цим, наказ Головного управління Держземагенства у Рівненській області від 03.11.2014 № 17-847/16-14-СГ, яким ОСОБА_1 надано у приватну власність спірну земельну ділянку, суперечить вимогам ст. ст. 116, 118, 121 Земельного кодексу України та підлягає скасуванню.

Свій висновок про відсутність факту набуття ОСОБА_1 у власність спірної земельної ділянки суд першої інстанції обґрунтував лише тим, що остання не підписувала заяв про надання дозволу на розробку проекту землеустрою та про затвердження проекту землеустрою від 10.10.2014 та 17.10.2014, адресованих ГУ Держземагенства у Рівненській області, що підтверджується висновком експерта від 24.04.2023 № СЕ-19/118-23/1780-ПЧ.

Як вбачається із копії висновку експерта №СЕ-19/118-23/1780-ПЧ від 24.04.2023 року у межах кримінального провадження №42022181110000040, підпис від імені ОСОБА_1 у графі «Заявник» у заяві від 10.10.2014 року виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою; підпис від імені ОСОБА_1 у графі «Заявник» у заяві від 17.10.2014 року виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою. Питання, на які експертом були надані відповіді, стосувалися саме спірної земельної ділянки (а.с. 181-187).

Разом з цим, повторність набуття у власність земельної ділянки не прив`язується до моменту звернення особи з відповідною заявою до компетентного органу, оскільки право власності на земельну ділянку набувається у момент прийняття таким органом рішення про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність земельної ділянки.

Оцінюючи наявні у справі докази, апеляційний суд приходить до переконання про обізнаність ОСОБА_1 про надання їй у власність земельної ділянки кадастровий номер 5624655400:03:001:0010, зокрема, з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та договору дарування від 24.09.2015, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ..

У постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17.
Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 645/5557/16-ц).
Таким чином, щодо належності доказів насамперед треба звернути увагу на ту інформацію, яку можна встановити за допомогою доказу, і перевірити, чи входить вона до предмета доказування. Якщо так, то незалежно від форми, у якій втілюється така інформація, доказ є належним. Якщо інформація стосується інших правовідносин – це неналежний доказ.
Відповідно до ч. З ст. 77 ЦПК України, сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечення. «Конструкція - «мають право», передбачає, що сторони можуть подати докази, вважаючи їх належними, але вони не зобов`язані в кожному конкретному випадку обґрунтовувати їх належність. Якщо ж протилежна сторона буде заперечувати належність доказів, то сторона, що їх подала, може обґрунтовувати їх належність».

Однак судом першої інстанції не враховано зазначені правові позиції Верховного Суду, вимоги ст. 77 ЦПК України та безпідставно не взято до уваги те, що ОСОБА_1 на підставі наказу Головного управління Держземагенства у Рівненській області від 03.11.2014 року №17-847/16-14-СГ про затвердження проектів землеустрою та передачу земельних ділянок у власність, 07.11.2014 отримано свідоцтво про право власності на спірну земельну ділянку, та вчинено дії до державної реєстрації речових прав на неї.

Апеляційний суд також бере до уваги, що ОСОБА_1 не заперечила факту посвідчення за собою права власності на спірну земельну ділянку та її подальше відчуження. Окрім того, не повідомила ГУ Держземагенства у Рівненській області про те, що нею не подавались заяви про надання дозволу на розробку проекту землеустрою та, у подальшому, про його затвердження. ОСОБА_1 не вчинила жодних дій щодо відмови від спірної земельної ділянки, виявивши передачу їй земельної ділянки, заяву про отримання якої вона не подавала, навпаки, вжила дії по оформленню за собою право власності на неї та, у подальшому – її відчуженню.

Зазначене беззаперечно свідчить про те, що ОСОБА_1 було достовірно відомо про наявність наказу ГУ Держземагенства у Рівненській області від 03.11.2014 № 17-847/16-14-СГ, на підставі якого останньою повторно отримано безоплатно у власність спірну земельну ділянку.

Відповідно до частин першої, другої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним;  3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або орган місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Згідно з висновком Верховного Суду України, викладеним в постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений незаконно. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили. Щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребовує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках(частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України).

Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Такі правові висновки наведені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).

Отримання ОСОБА_1 земельної ділянки площею 1,2 га кадастровий номер 5624655400:03:001:0010 у власність на підставі наказу ГУ Держземагенства у Рівненській області від 03.11.2014 №17-847/16-14-СГ, який прийнятий в супереч ст. ст. 116, 118, 121 ЗК України, свідчить як про відсутність волевиявлення власника – держави (територіальної громади в особі Клеванської селищної ради), на прийняття такого рішення, так і правомочностей власника, в тому числі, щодо розпорядження таким майном шляхом його відчуження.

Водночас, вибуття спірної земельної ділянки з власності держави поза її волею, в силу ст. 388 ЦК України, наділяє Клеванську селищну раду правом на витребування земельної ділянки з власності ОСОБА_2 як останнього набувача.

Позиція суду першої інстанції про те, що таке витребування спірної земельної ділянки від останнього власника призводить до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод та становить надмірний індивідуальний тягар для ОСОБА_2 апеляційним судом оцінюється критично.

Так, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.
Перша та найбільш важлива вимога ст. 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення ЄСПЛ у справі «East West Alliance Limited v. Ukraine» від 23.01.2014).

У постанові Верховного Суду України від 18.01.2017 року у справі № 6-2776цс16 зроблено висновок, що «втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997. Стала практика ЄСПЛ свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
Втручання держави в право особи на мирне володіння майном є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Легітимною метою такого втручання може бути здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Позбавлення ОСОБА_2 права власності на спірну земельну ділянку жодним чином не суперечитиме принципам, встановленим ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки переслідує легітимну мету – задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значущого питання додержання вимог законодавства при наданні у власність земельної ділянки комунальної власності та її повернення, з якої остання незаконно вибула, поза її волею.

Окрім цього, звернення прокурора з вказаним позовом переслідує суспільний інтерес, який полягає у поверненні в розпорядження територіальної громади земельної ділянки, з метою отримання максимально великого розміру орендної плати за її використання у разі продажу права оренди, або від її продажу на конкурентних засадах чи надання її безоплатно у власність в законному порядку іншим громадянам.

На думку апеляційного суду висновок суду першої інстанції про те, що витребування земельної ділянки є «надмірним тягарем» для ОСОБА_2 , оскільки останній поніс витрати на придбання земельної ділянки, є помилковим у даних обставинах.

Відповідно до ч. 1 ст. 661 ЦК України, у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

За таких обставин,  ОСОБА_2 не позбавлений можливості відновити своє право, пред`явивши вимогу до попереднього набувача, у якого він придбав земельну ділянку, про відшкодування збитків на підставі ст. 661 ЦК України. Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від у справі № 148/621/22, від 29.03.2023 у справі № 684/933/18, від 07.02.2022 у справі № 591/6566/20-ц, від 25.07.2022 у справі № 278/607/17.

За обставин цієї справи витребування майна є законним та пропорційним заходом, є виправданим, переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві, а тому не є таким, що порушує статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

При цьому слід приймати до уваги, що цивільне законодавство передбачає як право витребування майна його власником (статті 387, 388 ЦК України), так і визначає правові наслідки вилучення  товару у покупця на користь третьої особи, на підставах, що виникли до його продажу, зокрема і право на відшкодування саме продавцем покупцю завданих збитків (стаття 661 ЦК України), на що має право і відповідач, пред`явивши відповідний позов.        

Оцінюючи встановлені обставини справи в сукупності із нормами закону, що їх регулюють, а також наявні у справі докази, апеляційний суд приходить до переконання про те, що спірна земельна ділянка загальною площею 1,2 кадастровий номер: 5624655400:03:001:0010, що розташована на території Клеванської селищної ради Рівненського району Рівненської області, вибула з володіння власника – Клеванської селищної ради Рівненського району Рівненської області –поза її волею, на підставі незаконного рішення державного органу – наказу Головного управління Держземагенства у Рівненській області від 03.11.2014 року №17-847/16-14 СГ «Про затвердження проектів землеустрою та передачу земельних ділянок у власність», а ОСОБА_1 , не маючи на це права, здійснила відчуження спірної земельної ділянки ОСОБА_3 , котра, в свою чергу, відчужила її ОСОБА_5 , який відчужив її ОСОБА_2 , а тому відновлення права Клеванської селищної ради Рівненського району Рівненської областіна земельну ділянку необхідно здійснювати шляхом її витребування від добросовісного набувача, яким є ОСОБА_2 .

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового  рішення повністю  або частково та  ухвалення нового рішення  у  відповідній частині або зміни судового  рішення є: неповне  з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції  визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.13 ст. 141 ЦПК України).

Відповідно до підпункту «б» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Рівненською обласною прокуратурою сплачено судовий збір при зверненні з позовом у розмірі 4 169,39 грн. та 1 198,64 грн., а при поданні апеляційної скарги в розмірі 8 052,00 грн., який у загальній сумі 13 420 гривень 00 копійок підлягає стягненню з відповідачів на її користь у рівних частинах – по 4 473, 33г гривні з кожного.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Заступника керівника Рівненської обласної прокуратури задовольнити.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 04 березня 2024 року скасувати.

Позов Керівника Здолбунівської  окружної прокуратури в інтересах держави в особі Клеванської селищної ради Рівненського району Рівненської області до Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання незаконним наказу, витребування земельної ділянки– задовольнити.

Скасувати наказ Головного управління Держземагенства у Рівненській області від 03.11.2014 року №17-847/16-14 СГ «Про затвердження проектів землеустрою та передачу земельних ділянок у власність» в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 та передачі у власність земельної ділянки загальною площею 1,2 кадастровий номер 5624655400:03:001:0010. 

Витребувати у ОСОБА_2 у комунальну власність територіальної громади Клеванської селищної ради Рівненського району земельну ділянку загальною площею 1,2 кадастровий номер: 5624655400:03:001:0010, що розташована на території Клеванської селищної ради Рівненського району Рівненської області.

Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Рівненської обласної прокуратури судовий збір в розмірі 13 420,00 грн, по 4 473,33 грн. з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 червня 2024 року.

Головуючий                                                        Ковальчук Н. М.

Судді:                                                                Гордійчук С. О.

                                               Шимків С. С.