УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №279/5938/23                 Головуючий у 1-й інст. Янчук В. В. 
Категорія 39                 Доповідач Коломієць О. С. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді   Коломієць О.С.
суддів                        Талько О.Б., Павицької Т.М.
розглянувши у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) в м.Житомирі цивільну справу №279/5938/23 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ріальто» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором
за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ріальто»
на заочне рішення  Коростишівського районного  суду Житомирської області від  21 березня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Янчук В.В.  
в с т а н о в и в:
У вересні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ріальто» (далі – ТОВ «ФК «Ріальто») звернулося до суду із позовом на обґрунтування якого зазначило, що 25 лютого 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» (далі – ТОВ «ФК «Фінанс Інновація») і ОСОБА_1 укладено в електронній формі договір №210225-35081-2 (далі – кредитний договір), за умовами якого ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» надало відповідачу кредит у розмірі 3850,00 грн. строком на 11 днів, шляхом перерахування коштів на платіжну картку. У свою чергу, ОСОБА_1 зобов`язалася повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 1,99% від суми кредиту за кожний день користування та у розмірі 3,5% від суми кредиту за кожний день прострочення терміну повернення кредиту.
На підставі договору про відступлення права вимоги №17/06/2021-Р/М-3 від 17 червня 2021 року ТОВ  «ФК  «Фінанс Інновація» відступило ТОВ «ФК «Ріальто» за плату право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором.
Відповідач не виконала грошового зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим станом на 11 вересня 2023 року виникла заборгованість у розмірі 20862,77 грн., яка складається з 3850,00 грн. заборгованості за кредитом, 842,77 грн. заборгованості за відсотками за період з 25.02.2021 року по 08.03.2021 року, 16170,00 грн. заборгованості за простроченими відсотками за період з 09.03.2021 року по 06.07.2021 року.
За таких обставин ТОВ «ФК «Ріальто» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 20862,77 грн. заборгованості за кредитним договором, а також 2684,00 грн. судового збору та 9000,00 грн. витрат на правову допомогу.
Заочним рішенням  Коростишівського районного  суду Житомирської області від  21 березня 2023 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Ріальто» заборгованість за кредитним договором №210225-35081-2 від 25.02.2021 року в розмірі 4692,77 грн., з яких 3850,00 грн. – заборгованості за кредитом, 842,77 грн. – заборгованості за нарахованими процентами, 603,73 грн. судового збору та 2024,10 грн. витрат на правову допомогу.
В апеляційній скарзі ТОВ «ФК «Ріальто» просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні заборгованості за процентами на прострочену суму та зменшення судових витрат і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1  не виконала грошове зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим розмір заборгованості складається з 3850,00 грн. неповернутого кредиту, 842,77 грн. процентів. Оскільки ОСОБА_1 не виконала зобов`язання за кредитним договором, то відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) та пункту 3.3 кредитного договору позивач нарахував проценти від простроченої суми за ставкою 3,5% за кожен день користування кредитом за період з 09 березня 2021 року по 06 липня 2021 року в розмірі 16170,00 грн. Крім того, ТОВ «ФК «Ріальто» понесло обґрунтовані судові витрати, які мають буті відшкодовані відповідачем у повному обсязі.
Правом подати відзив на апеляційну скаргу відповідач не скористалась. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та її вимог, суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
Судом встановлено, 25 лютого 2021 року між ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» і ОСОБА_1 укладено в електронній формі кредитний договір, за умовами якого ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» надало відповідачеві грошові кошти (споживчий кредит) у розмірі 3850,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а вона, у свою чергу, зобов`язалася повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених цим договором (пункт 1.1 кредитного договору).
Пунктами 1.2, 1.3 кредитного договору встановлено, що кредит надається строком на 11 днів під 1,99% від суми кредиту за кожний день користування кредитом (річна процентна ставка становить 726,35%).
Згідно з пунктом 3.3 кредитного договору у випадку порушення строків повернення кредиту, встановлених пунктом 1.3 договору (з урахуванням пролонгації строку дії договору), позичальник сплачує товариству плату за неправомірне користування кредитом за процентною ставкою 3,5% від суми несвоєчасно повернутого кредиту за кожний день користування (річна процентна ставка становить 1277,50%) кредитом понад строк, зазначений у пункті 1.3 цього договору. Сторони домовилися, що процентна ставка, визначена у цьому пункті договору, нараховується відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України.
Того ж дня, тобто 25 лютого 2021 року, ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» перерахувало на картковий рахунок ОСОБА_1 3850,00 грн., однак, остання у встановлений кредитним договором строк не повернула грошові кошти та не сплатила проценти за користування ними.
17 червня 2021 року між ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» і ТОВ «ФК «Ріальто» укладено договір про відступлення права вимоги №17/06/2021-Р/М-3, за умовами якого ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» за плату відступило позивачеві своє право грошової вимоги до боржників за цілим рядом договорів, у тому числі право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором.
На день відступлення права вимоги (17 червня 2021 року) ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» нарахувало заборгованість за кредитним договором у розмірі 18303,32 грн., яка складається з 3850,00 грн. неповернутого кредиту та 14452,52 грн. процентів за користування кредитом.
Із розрахунку заборгованості (а.с.26) слідує, що до вказаної заборгованості ТОВ «ФК «Ріальто» донарахувало ОСОБА_1 проценти за користування кредитними коштами за період до 11 вересня 2023 року та визначило відповідачеві заборгованість за процентами у розмірі 16170,00 грн.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції керувався тим, що ОСОБА_1 не виконала зобов`язання за кредитним договором, а тому з неї на користь ТОВ «ФК «Ріальто» слід стягнути суму неповернутого тіла кредиту і нараховані проценти у межах строку кредитування в розмірі 4692,77 грн. Підстави для стягнення з відповідача 16170,00 грн. процентів, які нараховані позичальником після спливу строку дії кредитного договору, відсутні. У зв`язку з розглядом справи ТОВ «ФК «Ріальто» понесло витрати на професійну правничу допомогу, які з урахуванням пропорційності розміру задоволених вимог, а також співмірності та справедливості, слід стягнути з ОСОБА_1 у розмірі 2677,83 грн.
Такий висновок суду є вірним, виходячи з наступного.
Статтею 11 ЦК України встановлено, що договори та інші правочини є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За змістом частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
В силу статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Як передбачено частиною першою статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).
Із положень частини 1 статті 631 ЦК України слідує, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Частиною першою статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
В силу частини першої статті 1048 ЦК України (положення якої застосовуються до спірних правовідносин на виконання частини другої статті 1054 ЦК України) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Згідно з частиною першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).
Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів.
За своїми правовими ознаками кредитний договір є консенсуальною, двосторонньою та відплатною угодою, при укладенні якої кредитодавець бере на себе зобов`язання надати кредит і набуває право вимоги на повернення грошових коштів і сплати процентів, а позичальник має право вимагати надання кредиту та несе зобов`язання щодо своєчасного його повернення та сплати процентів.
Предметом виконання грошового зобов`язання за кредитним договором є певна грошова сума, що має бути сплачена боржником кредитору.
Враховуючи презумпцію відплатності кредитного договору, позичальник зобов`язаний повернути кредит і сплатити проценти за користування кредитом, якщо інше не встановлено договором.
При укладенні будь-якого договору сторони можуть визначити строк його дії, тобто час, протягом якого вони мають здійснити свої права та виконати свої обов`язки відповідно до цього договору.
Щодо кредитного договору, то сторони вправі встановити строк кредитування, протягом якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок за договором із повернення кредиту та сплати процентів. У свою чергу, впродовж цього строку кредитодавець вправі реалізувати своє право на проценти за користування кредитними коштами.
Зобов`язання за договором повинні виконуватися сторонами належним чином відповідно до його умов, а також вимог актів цивільного законодавства.
Боржник визнається таким, що прострочив виконання зобов`язання за договором, якщо він не приступив до його виконання, тобто не виконує дій, які випливають із змісту зобов`язання, в строки, встановлені договором.
У зобов`язальних правовідносинах права та інтереси кредитора забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов`язання.
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Відступлення права вимоги означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором і новим кредитором.
Зібрані докази вказують на те, що 25 лютого 2021 року ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» і ОСОБА_1 уклали в електронній формі кредитний договір, на виконання якого ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» перерахувало на картковий рахунок відповідача кредитні кошти у розмірі 3850,00 грн.
Відповідач зобов`язалася до 08 березня 2021 року повернути кредит і сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 1,99% на день. Отже, сторони встановили строк кредитування тривалістю 11 днів.
У встановлений кредитним договором строк ОСОБА_1 не повернула кредитні кошти та проценти за користування кредитом. 
Надалі ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» відступило ТОВ «ФК «Ріальто» право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором.
За таких обставини суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1  не виконала зобов`язання за кредитним договором, а тому з неї на користь ТОВ «ФК «Ріальто» слід стягнути неповернутий кредит і проценти за користування кредитом у межах строку кредитування (11 днів).
Враховуючи розмір неповернутого кредиту та розмір процентної ставки, суд правомірно керувався тим, що з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Ріальто» підлягає стягненню заборгованість у розмірі 4692,77 грн.
Матеріали справи не містять даних щодо продовження (пролонгацію) ОСОБА_1 строку дії кредитного договору.
Водночас із розрахунку заборгованості (а.с.26) слідує, що ТОВ «ФК «Ріальто» пред`явило ОСОБА_1 вимоги про стягнення процентів за користування кредитними коштами за період з 09 березня 2021 року по 06 липня 2021 року, а не процентів від простроченої суми (відповідно до статті 625 ЦК України).
Оскільки ТОВ «ФК «Ріальто» нарахувало проценти за користування кредитними коштами після закінчення строку кредитування, то суд першої інстанції правомірно керувався тим, що підстави для стягнення цих процентів з відповідача відсутні.
Відповідно до частини першої статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
За змістом статті 19 Закону України від 5 липня 2012 року №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі – Закон №5076-VI) видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами .
В силу статті 30 Закону №5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 ЦПК України).
Статтею 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Згідно з частиною першою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).
Із положень статті 137 ЦПК України слідує, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
В силу частини 2 статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову – на відповідача; у разі відмови в позові – на позивача; у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що сторона, на користь якої ухвалене судове рішення, має право на відшкодування понесених судових витрат, у тому числі витрат на професійну правничу допомогу.
До складу витрат на професійну правничу допомогу включаються витрати з оплати винагороди адвоката за здійснення представництва інтересів учасника справи в суді та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Розмір гонорару адвоката та порядок його обчислення визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом на підставі укладеного ними договору, при цьому гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Склад і розмір судових витрат входить до предмета доказування у справі, тому особа, яка заявила про витрати на професійну правничу допомогу, має документально підтвердити та довести, що такі витрати є дійсними, необхідними та розумними.
Чинне законодавство визначає критерії, які мають бути враховані судом при вирішенні питання про відшкодування понесених учасником справи витрат на професійну правничу допомогу.
Зокрема, відшкодуванню підлягають витрати на правову допомогу адвоката, розмір яких є співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Водночас, у разі, якщо понесені особою витрати на професійну правничу допомогу не відповідають критеріям співмірності, то за обґрунтованим клопотанням іншої сторони суд може зменшити розмір указаних судових витрат.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд повинен врахувати положення статті 141 ЦПК України, згідно якої у разі часткового задоволення позову судові витрати, в тому числі витрати на професійну правничу допомогу, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Із матеріалів справи слідує, що на підставі договору про надання юридичних послуг від 02 червня 2022 року №02/06/2022 (а.с.72) адвокат Руденко К.В. надавав ТОВ «ФК «Ріальто» професійну правничу допомогу у справі. За умовами цього договору сторони визначили фіксований розмір гонорару за різні види правових послуг (пункт 3.1). Загальна вартість договору становитиме суму вартості послуг, указану в усіх актах наданих послуг (пункт 3.3).
05 травня 2023 року ТОВ «ФК «Ріальто» та адвокат Руденко К.В. склали акт приймання-передачі наданих послуг №91/2, відповідно до якого останній надав позивачеві правову допомогу із підготовки позовної заяви, клопотання про витребування доказів, складання запиту про витребування доказів на суму 9 000 грн.
Згідно платіжної інструкції №469 від 10.05.2023 року ТОВ «ФК «Ріальто» сплатило адвокату Руденку К.В. гонорар за договором про надання юридичних послуг у розмірі 10000,00 грн. (за правові послуги згідно акту №91/2 від 05.05.2023 року).
Оскільки позов ТОВ «ФК «Ріальто» задоволено частково, тобто на 22,49%, то позивач мав право на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2024,10 грн. (9000,00 грн. ? 22,49%)
Доводи апеляційної скарги про неправильність визначення судом складу та розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу не відповідають обставинам справи та нормам процесуального закону .
З огляду на те, що апеляційна скарга ТОВ «ФК «Ріальто» залишена без задоволення, то понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу в апеляційному суді та сплачений судовий збір не підлягають відшкодуванню.
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду апелянтом не надано.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.
Рішення суду в частині стягнення з відповідача кредитних коштів в сумі 5581,51 грн. в апеляційному порядку сторонами не оскаржується, а тому в силу вимог ст. 367 ЦПК України апеляційним судом у цій частині не переглядається.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ріальто»залишити без задоволення, а заочне рішення  Коростишівського районного  суду Житомирської області від  21 березня 2023 року в частині відмовлених позовних вимог – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий                                               Судді