Справа № 463/7634/19                                Головуючий у 1 інстанції: Нор Н.В. 
Провадження № 22-ц/811/3806/23                 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О. 
Провадження № 22-ц/811/3743/23 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

03 червня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Цьони С.Ю.
з участю: представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 ,
представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 16 листопада 2023 року та за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 на додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 04 грудня 2023 року, -

ВСТАНОВИВ:

у вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.
В обґрунтування позовних вимог, з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог, покликається на те, що 09 червня 2017 року при двох свідках ОСОБА_3 взяв у нього в борг 4320 доларів США, які зобов`язався повернути до 30 червня 2017 року зі сплатою відсотків за користування коштами в розмірі 2,5 % від суми отриманих коштів в день, про що написав розписку, однак, після закінчення терміну позики відповідач коштів не повернув, а на вимоги про їх повернення не реагував. Стверджує, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, що підтверджує факт укладення договору позики та отримання від кредитора грошових коштів. Зазначає, що в межах строку дії договору позики за користування грошовими коштами відповідач зобов`язаний сплатити 2392,50 доларів США. Вказує, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу , а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Вважає, що передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, а при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, а не її еквівалент в національній валюті. Наголошує, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його виконання і обмежується останніми трьома роками, які передували зверненню з позовними вимогами, а відтак з відповідача підлягає стягненню 3 % річних за період з 01 липня 2017 року по 10 травня 2023 року в розмірі 765 доларів США.
З наведених підстав просить стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 4350,00 доларів США основного боргу, 2350,50 доларів США процентів за період з 09 червня 2017 року до 30 червня 2017 року, 765,00 доларів США – 3 % річних за період з 01 липня 2017 року по 10 травня 2023 року. 
Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 16 листопада 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 4350,00 доларів США основного боргу, 2350,50 доларів США – 2,5 проценти за користування коштами в день.
В задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 705.26 грн. судового збору.
У листопаді 2023 року ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення понесених витрат на професійну правничу допомогу.
В обґрунтування заяви покликається на те, що йому надавалася професійну правнича допомога адвокатським об`єднанням «В єдності сила» на підставі договору про надання правової допомоги від 16 травня 2022 року та додаткової угоди до нього від 27 травня 2022 року, якими визначено форму та розмір гонорару адвокатів за надання професійної правничої допомоги, а також строки порядок та умови її оплати. Стверджує, що за надання професійної правничої допомоги зобов`язався сплатити адвокатському об`єднанню винагороду у формі фіксованого гонорару в сумі 4902,65 доларів США, що становить 5 % позовних вимог, та погодинного гонорару, що становить 1000 грн. за участь у кожному судовому засіданні. Зазначає, що надана йому професійна правнича допомога полягала у наданні йому консультацій, ознайомленні з матеріалами справи, підготовці клопотань, подання заяви про перегляд заочного рішення суду, аналіз законодавства та судової практики, підготовка відзиву на позовну заяву, а також участь адвокатів у судових засіданнях. Вказує, що не передбачено обов`язку сторони доводити обгрунтованість ринкової вартості послуг з правничої допомоги. Крім того, не передбачено втручання суду в договірні відносини між адвокатом та його клієнтом в частині визначення розміру гонорару, оскільки таке втручання суперечить принципу свободи договору. Вважає, що відмова позивача від більшої частини позовних вимог перед закриттям підготовчого провадження і переходом до розгляду спору по суті є свідченням подання позивачем безпідставно збільшених позовних вимог. Наголошує, що оскільки позивачу відмовлено у задоволенні 93.12 % позовних вимог, на його користь підлягає стягненню 93,12 % понесених витрат на професійну правничу допомогу, що становить 4565,35 доларів США та 7449,60 грн. за участь у судових засіданнях.
З наведених підстав просить ухвалити додаткове рішенням, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені ним судові витрати в розмірі 4 565,35 доларів США та 7449,60 грн. 
Додатковим рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 04 грудня 2023 року заяву ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення – задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн.
В задоволенні решти вимог заяви – відмовлено.
Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 16 листопада 2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог та додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 04 грудня 2023 року оскаржив представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду в цій частині та додаткове рішення суду є незаконними та необґрунтованими, ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
Апелянт стверджує, що встановивши, що вимога про стягнення 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання є новою вимогою, а по суті зміною предмету позову, яка заявлена з порушенням вимог ЦПК України, суд першої інстанції повинен був не приймати заяву про зменшення позовних вимог в частині стягнення 3 % річних та залишити її без розгляду. Зазначає, що позовні вимоги задоволені в повному обсязі, з вирахуванням того, що вимога про стягнення 3 % річних підлягає залишенню без розгляду. Вказує, що оскільки позовні вимоги задоволенні повністю, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в повному обсязі, а підстави для відшкодування відповідачу понесених ним витрат на професійну правничу допомогу відсутні. З наведених підстав просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 3% річних скасувати, заяву про зменшення позовних вимог в частині стягнення 3% річних залишити без розгляду, позовні вимоги задовольнити повністю та здійснити перерахунок судових витрат зі сплати судового збору, а додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Крім того, додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 04 грудня 2023 року оскаржив представник ОСОБА_3 – ОСОБА_4 , в апеляційній скарзі покликається на те, що додаткове рішення суду є незаконними та необґрунтованими, ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
Апелянт стверджує, що суд першої інстанції, зменшивши суму судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягає стягненню з позивача на користь відповідача, вийшов за межі своїх дискреційних повноважень, порушивши принципи диспозитивності та змагальності судового процесу. Зазначає, що у заяві про скасування заочного рішення суду, а також у відзиві на позовну заяву, подану після скасування заочного рішення суду, наведені доводи безпідставності позовних вимог, від яких в подальшому відмовився позивач, однак протягом всього підготовчого провадження в даній справі позивач продовжував наполягати на первісних позовних вимогах, відмовившись від них лише перед закриттям підготовчого провадження. Вказує, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд зобов`язаний врахувати не лише складність справи та виконаних адвокатом робіт і наданих послуг, час, витрачений адвокатом на надання послуг та обсяг таких послуг, але також чи є розмір витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з врахуванням ціни позову, а також поведінку сторони під час розгляду справи, зокрема безпідставне завищення позивачем позовних вимог. Вважає, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Наголошує, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню з іншої сторони, можливе виключно при наявності аргументованого її заперечення щодо неспівмірності заявлених витрат із складністю справи, обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. З наведених підстав просить додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задовольнити повністю.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , на підтримання апеляційних скарг, поданих в інтересах ОСОБА_1 та заперечення щодо задоволення апеляційної скарги представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 , пояснення представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 на підтримання апеляційної скарги, поданої в інтересах ОСОБА_3 та заперечення щодо задоволення апеляційних скарг представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду та додаткового рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).
З апеляційної скарги представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 16листопада 2023 року вбачається, що рішення Личаківського районного суду м. Львова від 16листопада 2023 рокуоскаржується лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення трьох відсотків річних, а відтак законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 судом апеляційної інстанції не перевіряється.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення трьох відсотків річних, суд першої інстанції виходив з того, що подаючи вимогу щодо стягнення трьох відсотків річних, яка є новою позовною вимогою, а не збільшенням позовних вимог в розумінні кількісного збільшення грошової вимоги від її початкового значення, позивач фактично змінив предмет позову, про що не заявляв у передбаченому ЦПК України порядку.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно з пунктом 2 частини другої, частиною третьою статті 49 ЦПК України крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу: позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.
У пунктах 6, 7 частини другої статті 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи зобов`язані: виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Відповідно до ч. 3 ст. 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, яке складається з двох елементів: предмета та підстави позову.
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує його вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц.
Оскільки предмет позову кореспондує із способами захисту права, які визначені, зокрема статтею 16 ЦК України, то зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, що може полягати в обранні позивачем іншого, на відміну від первісно обраного, способу захисту порушеного права в межах спірних правовідносин, а зміна підстав позову – це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки у разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом.
Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 11 листопада .11.2020 у справі №922/53/19.
Якщо в процесі розгляду справи повністю змінюються підстави й предмет позову, то це слід розглядати як нові позовні вимоги, які мають бути оформлені письмовою заявою у відповідності з ЦПК України.
Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 570/5639/16-ц та від 12 жовтня 2022 року у справі № 723/1233/17.
Водночас під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Під збільшенням розміру позовних вимог не може розумітися заявлення ще однієї чи кількох вимог, додатково до викладених у позовній заяві. Неправомірно під виглядом збільшення розміру позовних вимог висувати нові вимоги, які не були зазначені у тексті позовної заяви.
Такі висновки викладено у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2019 року у справі № 923/1061/18, від 19 грудня 2019 року у справі № 925/185/19, від 23 січня 2020 року у справі № 925/186/19, від 09 липня 2020 року у справі № 922/404/19 та від 15 лютого 2022 року у справі № 175/3267/17, від 25 травня 2022 року у справі № 753/1908/15-ц.
З матеріалів справи вбачається, що у вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.
В позовній заяві ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 93702,91 доларів США, з яких 4350,00 доларів США – основний боргу, 89610,00 доларів США – відсотки за користування коштами, 3120,68 доларів США – пеня, 972,23 доларів США – інфляційні збитки.
До закриття підготовчого провадження позивач подав заяву про зменшення позовних вимог, в які просив стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 4350,00 доларів США основного боргу, 2392,50 доларів США відсотків за користування коштами за період з 06 червня 2017 року до 30 червня 2017 року, 765,00 доларів США 3 % річних за період з 01 липня 2017 року до 10 травня 2023 року.
Подана позивачем заява про зменшення позовних вимог, незважаючи на таку її назву, фактично такою не є, оскільки у цій заяві не тільки порушується питання про зменшення кількісних показників за тими ж самими вимогами майнового характеру, які було заявлено в позовній заяві, але й заявлено нову вимогу про стягнення 3 % річних, яка не заявлялася позивачем у первісній позовній заяві. 
Отже, заява позивача про зменшення позовних вимог в частині стягнення 3 % річних є фактично поданням окремого позову з іншим предметом та підставами позову, що виключає можливість задоволення цієї вимоги в межах даного позову.
В апеляційній скарзі, представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 просить рішення суду в частині відмови у стягненні 3 % річних скасувати та в цій частині залишити заяву про зменшення позовних вимог без розгляду.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частина 1 статті 377 ЦПК України передбачає, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
Стаття 257 ЦПК України передбачає підстави для залишення позову без розгляду.
Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.
Тобто, однією із підстав для залишення позову без розгляду є подання позивачем до початку розгляду справи по суті заяви про залишення позову без розгляду.
На думку колегії суддів, скасування судового рішення та залишення позову без розгляду є неможливим, якщо заяву про залишення позову без розгляду подано позивачем до суду апеляційної інстанції.
Неможливість реалізації заяви на стадії апеляційного розгляду зумовлена тим, що заява про залишення позову без розгляду відповідно до пункту 5 частини 1 статті 257 ЦПК України подається до початку розгляду справи по суті, розгляд якої по суті відбувається в суді першої інстанції та розпочинається з оголошення головуючим судового засідання відкритим (глава 6 ЦПК України, частина 3 статті217 ЦПК України).
Суд апеляційної інстанції в силу покладених на нього завдань не здійснює новий судовий розгляд справи, а перевіряє в межах доводів апеляційної скарги законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.
А відтак, відповідно до статті 377 ЦПК України, якою передбачена можливість залишення позову без розгляду, позов не може бути залишений без розгляду судом апеляційної інстанції за заявою позивача, оскільки він вже вирішений по суті шляхом ухвалення рішення судом першої інстанції, а позивач наділений правом на залишення без розгляду його позову лише за умови подання ним такої заяви до початку розгляду справи по суті.
З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1  – ОСОБА_2  на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 16 листопада 2023 рокуне підлягає до задоволення.
Задовольняючи частково заяву про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що до закінчення підготовчого провадження позивач зменшив розмір позовних вимог, відтак, виходячи з критерію розумності витрат на професійну правничу допомогу, враховуючи складність справи та обсяг виконаних адвокатом відповідача робіт, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню 10 000 грн. понесених витрат на професійну правничу допомогу.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.
Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги – це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
З матеріалів справи вбачається, що 16 травня 2022 року між ОСОБА_3 та Адвокатським об`єднанням «В єдності сила» укладено договір про надання правової допомоги № 11-05/22, за умовами якого адвокатське об`єднання зобов`язується здійснювати захист та представництво, надання інших видів правової допомоги клієнту, а клієнт зобов`язується оплачувати надання правової допомоги та інші витрати, необхідні для виконання цього договору.
Пунктом 4.1 договору про надання правової допомоги № 11-05/22 від 16 травня 2022 року передбачено, що вартість послуг (гонорар) адвокатського об`єднання, строки оплати та інші умови розрахунків визначаються сторонами у додатках (додаткових угодах та/або актах наданих послуг) до цього договору, які з моменту їх підписання стають його невід`ємними частинами.
27 травня 2022 року між ОСОБА_3 та Адвокатським об`єднанням «В єдності сила» укладено додаткову угоду до договору про надання правової допомоги № 11-05/22 від 16 травня 2022 року, якою передбачено, що за надання правової допомоги в рамках цієї угоди клієнт сплачує адвокатському об`єднанню винагороду (комбінований гонорар) в таких розмірах: 
-фіксований гонорар в сумі 4 902,65 доларів США, що становить 5 % від розміру позовних вимог;
-погодинний (поденний) гонорар, що становить 1000 грн. за участь в кожному судовому засіданні адвоката адвокатського об`єднання, який безпосередньо надає правову допомогу клієнту в суді першої інстанції (незалежно від тривалості кожного окремого судового засідання та кількості адвокатів, які приймають в ньому участь).
В акті наданих послуг до договору про надання правової допомоги № 11-05/22 від 16 травня 2022 року та додаткової угоди від 27 травня 2022 року, складеному 17 листопада 2023 року, сторони підтвердили факт надання послуг з професійної правничої допомоги в повному обсязі та належної якості, а також визначили, що загальний розмір винагороди (комбінованого гонорару) адвокатського об`єднання за надання правової допомоги, пов`язаної із захистом інтересів клієнта в Личаківському районному суді м. Львова в справі № 463/7634/19, становить 4902,65 доларів США – фіксований гонорар, що складає 5 % від розміру позовних вимог, та 8000 грн. – поденний (погодинний) гонорар за участь адвокатів адвокатського об`єднання в судових засіданнях, призначених судом.
Крім того, в акті наданих послуг до договору про надання правової допомоги № 11-05/22 від 16 травня 2022 року та додаткової угоди від 27 травня 2022 року, складеному 17 листопада 2023 року, зазначені види наданих адвокатами адвокатського об`єднання послуг, які включала в себе професійна правнича допомога, отримана відповідачем у зв`язку з розглядом справи.
Зокрема, первинна зустріч-консультація з клієнтом та підписання договору про надання правничої допомоги, підготовка клопотання про ознайомлення з матеріалами справи, повторне звернення з клопотанням, зняття копій з матеріалів справи, ознайомлення з матеріалами справи, узгодження з клієнтом загальної стратегії та правової позиції щодо захисту його інтересів, підготовка та подання клопотання про надання копії заочного рішення, повторне звернення з клопотанням, підготовка заяви про перегляд заочного рішення, підготовка відзиву на позовну заяву, подання до суду відзиву на позовну заяву, підготовка до участі в судових засіданнях, аналіз заяви про зменшення позовних вимог та узгодження з клієнтом правової позиції з її врахуванням, підготовка до виступу в судових дебатах, вивчення та аналіз рішення за результатами розгляду справи.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.
Разом з тим, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Подібний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21.
Для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача має бути встановлено, що позовні вимоги підлягають до задоволення, такі витрати заявника були необхідними, а їх розмір є розумний та виправданий. Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. 
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).
Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з врахуванням того, чи виник у заявника обов`язок зі сплати таких витрат та чи та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на правничу допомогу або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені нормами процесуального законодавства, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Подібний правовий висновок викладено у додатковій постанові Верховного Суду від 19 січня 2023 року у справі № 345/136/18.
Отже, вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено в документи інформації щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та, навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.
Колегія суддів вважає, що деякі види адвокатських робіт, які зазначені в акті наданих послуг від 17 листопада 2023 року як окремі послуги з надання професійної правничої допомоги, є складовою частиною інших послуг з надання професійної правничої допомоги, які також зазначені в акті.
Зокрема, такі послуги як: подання клопотання про ознайомлення з матеріалами справи та зняття копій з матеріалів справи відносяться до ознайомлення з матеріалами справи; підготовка та подання клопотання про надання копії заочного рішення, узгодження з клієнтом позиції щодо його оскарження, підготовка та подання до суду заяви про перегляд заочного рішення до суду відносяться до підготовки заяви про перегляд заочного рішення суду; вивчення та аналіз ухвали про скасування; вивчення та аналіз ухвали про скасування заочного рішення суду, узгодження з клієнтом позиції щодо позовних вимог, подача до суду відзиву на позовну заяву відносяться до підготовки відзиву на позовну заяву.
Крім того, не є окремим видом адвокатських послуг і підготовка до судового засідання, яка відноситься до участі адвоката в судовому засіданні, оскільки є її невід`ємною складовою.
Разом з тим, стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.
Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 24 січня 2022 року у справі № 911/2737/17 та від 20 травня 2024 року у справі № 910/14588/21.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, який, оцінивши доводи заяви ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення понесених ним витрат на професійну правничу допомогу, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 грн., що відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критеріям пропорційності, справедливості, необхідності та розумності їхнього розміру і ці витрати є співрозмірними з виконаною роботою у суді касаційної інстанції. 
Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 щодо відсутності підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу не заслуговують на увагу, оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково, а відповідач у відзиві на позовну заяву зазначав про стягнення на його користь понесених витрат на професійну правничу допомогу, вказавши, що докази їх понесення будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду в порядку, визначеному ст. 141 ЦПК України.
Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 про те, що не підлягає зменшення сума судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню з іншої сторони, за відсутності аргументованого заперечення щодо їх неспівмірності із складністю справи, обсягом та часом, витраченим на виконання робіт, не беруться до уваги колегією суддів, оскільки суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, і у випадку їх невідповідності критеріям, визначеним цивільним процесуальним законодавством, може з власної ініціативи не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу повністю або частково.
Інші доводи апеляційних скарг не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatismutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційні скарги представника ОСОБА_1  – ОСОБА_2  та представника  ОСОБА_3 –  ОСОБА_4 – залишити без задоволення.
Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 16 листопада 2023 року та додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 04 грудня 2023 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 13.06.2024 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 

Судді: О.М. Ванівський 

Р.П. Цяцяк