ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
13 червня 2024 року                    
м. Київ
 
справа № 363/3553/20
провадження № 61-8290св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Димерська селищна рада Вишгородського району Київської області,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 06 жовтня 2022 року у складі судді Рудюк О. Д. та постанову Київського апеляційного суду від 26 квітня 2023 року у складі колегії суддів: Голуб С. А., Писаної Т. О., Таргоній Д. О.,
ВСТАНОВИВ: 
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Литвинівської сільської ради Вишгородського району Київської області, правонаступником якої є Димерська селищна рада Вишгородського району Київської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про скасування рішень сільської ради та зобов`язання вчинити певні дії. 
Позов мотивований тим, що приблизно у вересні 2015 року частина вулиці загального користування була самовільно зайнята шляхом встановлення металопрофільного паркану мешканцями будинку АДРЕСА_1 : ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , внаслідок чого вулицю було значно звужено та зайнято ними під особисте користування місце загального користування, де жителі громади зазвичай паркували транспорт навпроти магазину. Урахувавши його аргументи щодо неправомірності дій ОСОБА_2 та необхідності створення місця для паркування біля магазину, 21 грудня 2015 року на третій черговій сесії Литвинівської сільської ради відмовлено ОСОБА_3 у наданні дозволу на виготовлення технічної документації на самовільно захоплену земельну ділянку. Крім того, на ОСОБА_3 накладено штрафи із встановленням терміну для демонтажу незаконно встановленого паркану, проте таку вимогу не було виконано. 
Не зважаючи на це, рішенням Литвинівської сільської ради від 31 березня 2016 року № 76-6-VII надано ОСОБА_2 дозвіл на розробку проєкту відведення земельної ділянки площею 0,0136 га для ведення особистого селянського господарства на АДРЕСА_1 . Таке рішення сільської ради протиправне, порушує його права та інших мешканців села, оскільки вказана земельна ділянка є частиною території загального користування, фактично вулицею. При цьому ОСОБА_2 не просила надати їй земельну ділянку саме для ведення особистого селянського господарства, а про дату проведення сесії сільської ради ніхто з мешканців села не знав, внаслідок чого останніх позбавлено права приймати участь в обговоренні вказаного питання. Крім того, жодних висновків і рекомендацій комісією з питань архітектури, будівництва, комунальної власності, транспорту, житлово-комунального господарства, екології та земельних відносин Литвинівської сільської ради щодо можливості надати дозвіл на розробку проєкту відведення земельної ділянки не готувалось.
Рішенням Литвинівської сільської ради від 21 жовтня 2016 року № 151-13-(VII) затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки в межах с. Литвинівка та передано ОСОБА_2 безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,0136 га, кадастровий номер 3221884401:07:070:6001, у межах села, яка надана для ведення особистого селянського господарства. Вказане рішення також прийнято з порушенням вимог статті 15 Закону України «Про доступ до публічної інформації», приписів Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Крім того, пунктом 3 вказаного рішення зобов`язано ОСОБА_2 зареєструвати відповідно до чинного законодавства договір сервітуту, укладений з ПАТ по газопостачанню та газифікації «Київоблгаз» на право прокладення та експлуатації газопроводу середнього тиску на земельній ділянці 0,0136 га. Разом з тим, відповідно до приписів частини другої статті 402 ЦК України земельний сервітут може бути встановлений з власником земельної ділянки, тоді як у ОСОБА_2 не має державного акта на земельну ділянку.
Під час обговорення  питання щодо затвердження проєкту відведення земельної ділянки 21 жовтня 2016 року він ввів відеозйомку, яка підтверджує той факт, що голова сільської ради намагався вирішити питання на користь ОСОБА_2 . Голосування проводилось декілька разів, кількість голосів не співпадала з загальною кількістю присутніх депутатів. Зрештою вказане питання не набрало кворуму, проте головуючий оголосив рішення прийнятим. Крім того, отримавши через два місяці копію протоколу поіменного голосування, виявив, що в ньому були виправленні результати, а отже має місце фальсифікація даних протоколу.
ОСОБА_1 просив суд:
            скасувати рішення Литвинівської сільської ради від 31 березня 2016 року № 76-6-VII «Про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки на території Литвинівської сільської ради» громадянці ОСОБА_2 ;
скасувати рішення Литвинівської сільської ради від 21 жовтня 2016 року № 151-13-VII «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачі її у власність» громадянці ОСОБА_2 ;
зобов`язати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 знести самовільно встановлений паркан на АДРЕСА_1 .
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 06 жовтня 2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 26 квітня 2023 року, у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що з досліджених судом рішення Литвинівської сільської ради від 31 березня 2016 року № 76-6-VII, протоколу № 8 засідання шостої чергової сесії сьомого скликання Литвинівської сільської ради від 31 березня 2016 року та додатку поіменного голосування шостої сесії сільської ради сьомого скликання вбачаються розбіжності щодо кількості присутніх депутатів на сесії сільської ради, а також кількості депутатів, які проголосували. Аналогічні розбіжності встановлено судом за результатами дослідження оскарженого рішення Литвинівської сільської ради від 21 жовтня 2016 року № 151-13-VII, копії протоколу № 15 засідання тринадцятої чергової сесії сьомого скликання Литвинівської сільської ради від 21 жовтня 2016 року, а також копії протоколу № 15 засідання тринадцятої чергової сесії сьомого скликання Литвинівської сільської ради від 21 жовтня 2016 року та додатку поіменного голосування шостої сесії сільської ради сьомого скликання. У судовому засіданні досліджено відеозапис сесії Литвинівської сільської ради від 21 жовтня 2016 року, з якого вбачається, що більшість депутатів утримались від голосування про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 .
Відповідно до положень пункту 1 статті 2.4, пункту 1 статті 2.10 Регламенту Литвинівської сільської ради, затвердженого рішенням сесії сільської ради від 29 листопада 2015 року №12, сесія сільської ради є правомочною, якщо в її засіданні бере участь більше половини депутатів від загального складу сільської ради. Рішення сільської ради вважаються прийнятими, якщо після їх обговорення за них проголосувала більшість депутатів від загального складу ради. У порушення зазначених вимог під час прийняття оскарженого рішення від 21 жовтня 2016 року за нього проголосувала меншість депутатів від загального складу сільської ради. 
Разом з тим, кожна особа має право звернутися до суду за захистом саме своїх порушених прав, свобод або інтересів. При зверненні до суду позивач повинен доводити свою юридичну заінтересованість у справі. Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 не довів та не надав доказів, які у своїй сукупності підтверджують, що прийняті Литвинівською сільською радою рішення від 31 березня 2016 року та від 21 жовтня  2016 року, а також самовільно встановлений ОСОБА_2 паркан на АДРЕСА_1 , порушують його права. 
Апеляційний суд також зазначив, що статтею 19 Конституції України, статтями 2, 10, 25, 26, 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено виключну компетенцію сільських, селищних, міських рад вирішувати питання у галузі земельних відносин, зокрема, приймати рішення щодо безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами та надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування. Підставами для визнання недійсним акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Суб`єктивне право позивача, як фізичної особи у сфері земельних відносин, яке підлягає судовому захисту, це право власності на земельну ділянку або право користування земельною ділянкою на підставі договору оренди. Таких прав позивача оскаржуваними рішеннями не було порушено, отже позивач і не може ставити питання про скасування цих рішень.
Колегія суддів не може погодитись із посиланням позивача на підтвердження своєї позиції щодо можливості оскаржити рішення сільської ради у сфері земельних правовідносин, як члену територіальної громади, на постанову Верховного Суду від 11 серпня 2020 року у справі № 187/687/16-а. В зазначеній справі спір стосувався порушення права саме територіальної громади на вирішення питання щодо добровільного об`єднання з іншими громадами, у зв`язку з чим Верховний Суд вказав, що будь-який член територіальної громади може у зв`язку з цим оскаржити рішення суб`єкта владних повноважень. Водночас  правовідносини у справі, що переглядається апеляційним судом, не є публічно-правовими, отже передбачається рівність сторін і захист лише порушеного права позивача у сфері земельних правовідносин.
Висновки суду першої інстанції в частині визнання порушення Литвинівською сільської радою Регламенту сільської ради при ухваленні оскаржених рішень заявником не оскаржувались, отже правильність цих висновків колегією суддів не перевірялась.
Аргументи учасників справи
31 травня 2023 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просив скасувати оскаржені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що земельна ділянка, яка є об`єктом спірних правовідносин, відноситься до території загального користування, яка використовувалася як громадська автомобільна стоянка. Порушене право він обґрунтовував порушенням його інтересів як землекористувача земель загального користування комунальної власності. Його інтерес перебуває в сфері правового регулювання статей 7, 55 Конституції України, статті 91 ЗК України, статей 3, 4, 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», статті 17 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» та пов`язаний із конкретним матеріальним благом ? земельною ділянкою, яка належить до земель загального користування. Його інтерес є визначеним, оскільки благо, на яке спрямоване його прагнення, ? користування землями загального користування. Він був членом територіальної громади села Литвинівка, а наразі Димерської селищної територіальної громади, до меж яких відноситься спірна земельна ділянка. Статтею 91 ЗК України встановлено обов`язок власників земельних ділянок не порушувати прав не тільки власників суміжних земельних ділянок, але й землекористувачів. Тобто його інтерес у розумінні рішення Конституційного суду України від 01 грудня 2004 у справі № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) є охоронюваний законом.
            24 серпня 2023 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 подали до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просила касаційну скаргу залишити без задоволення.
Відзив мотивований тим, що постанова Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 441/1694/15-ц, на яку посилається скаржник, стосується суміжного користувача земельної ділянки, тоді як у цій справі позивач проживає в іншому місці. Інші постанови, на які посилався ОСОБА_1 у касаційній скарзі, також не мають жодного відношення до справи, яка переглядається. Недоречним є й посилання на частини четверту статті 83 ЗК України, оскільки спірна земельна ділянка не входить до переліку земельних ділянок, які заборонено передавати у приватну власність. На відеозаписі, наданого позивачем, головуючий зазначає, що земельна ділянка до проїжджої частини відношення не має, спірна земельна ділянка знаходиться біля дороги, без цільового призначення.
Межі та підстави касаційного перегляду, рух справи
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
Ухвалою Верховного Суду від 25 липня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі.  
В ухвалі зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави передбачені пунктом 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; суди в оскаржуваних судових рішеннях порушили норми процесуального права - пункти 1, 3, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України та застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених постановах Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 441/1694/15-ц, від 16 травня 2018 року у справі № 369/12190/14-ц, від 07 жовтня 2020 року у справі № 526/138/17, від 22 січня 2019 року у справі № 912/1856/16, від 14 травня 2019 року у справі № 910/11511/18).
Ухвалою Верховного Суду від 21 березня 2024 року справу призначено до судового розгляду.
Фактичні обставини справи
Суд першої інстанції встановив, що рішенням засідання шостої чергової сесії сьомого скликання Литвинівської сільської ради від 31 березня 2016 року №76-6-VII «Про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки на території Литвинівської сільської ради ОСОБА_2 », надано дозвіл ОСОБА_2 на розробку проєкту відведення земельної ділянки площею 0,0136 га для ведення особистого селянського господарства у АДРЕСА_1 .
Відповідно до копії протоколу № 8 засідання шостої чергової сесії сьомого скликання Литвинівської сільської ради Вишгородського району Київської області від 31 березня 2016 року на сесії присутні дванадцять депутатів. За заявою ОСОБА_2 виступила ОСОБА_4 - член комісії з питань архітектури, будівництва, комунальної власності, транспорту, житлово-комунального господарства, екології та земельних відносин з пропозицією надати дозвіл на розробку проєкту відведення земельної ділянки на території Литвинівської сільської ради, після сплати штрафу за самовільне захоплення земельної ділянки площею 0,0136 га із земель загального користування. Голосували згідно з додатком: «За» - 13, «Проти» - 0, «Утримались» - 0. Рішення прийнято одноголосно. Вирішено надати дозвіл ОСОБА_2 на розробку проєкту відведення земельної ділянки на території Литвинівської сільської ради, після сплати штрафу за самовільне захоплення земельної ділянки площею 0,0136 га із земель загального користування. Вказані документи містять розбіжності щодо кількості присутніх депутатів на сесії сільської ради, а також кількості депутатів, які проголосували.
Рішенням засідання тринадцятої чергової сесії сьомого скликання Литвинівської сільської ради від 21 жовтня 2016 року №151-13-VII «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачі її у власність» затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_2 згідно з додатком проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в межах с. Литвинівки. Згідно з пунктом 1 цього рішення передано ОСОБА_2 безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,0136 га, кадастровий номер 3221884401:07:070:6001, в межах с. Литвинівки, яка надавалась для ведення особистого селянського господарства. Після отримання документів на право власності на земельну ділянку та відповідної державної реєстрації, ОСОБА_2 слід зареєструвати відповідно до чинного законодавства договір сервітуту, укладеного з ПАТ по газопостачанню та газифікації «Київоблгаз» на право прокладання та експлуатації газопроводу середнього тиску на земельній ділянці площею 0,0136 га.
З досліджених документів, суди встановили розбіжності щодо кількості присутніх депутатів на сесії сільської ради, а також кількості депутатів, які приймали участь в голосуванні.
Відповідно до дослідженого в судовому засіданні відеозапису тринадцятої чергової сесії сьомого скликання Литвинівської сільської ради від 21 жовтня 2016 року більшість депутатів утримались від голосування при затвердженні проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр.  ОСОБА_2 .
Позиція Верховного Суду
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).
Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).
Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, й ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав, і такі правовідносини мають майновий характер або пов`язані з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 квітня 2018 року в справі № 361/2965/15-а (провадження № 11-190апп18), від 09 листопада 2021 у справі № 542/1403/17 (провадження № 14-106цс21)).
Право особи на доступ до правосуддя гарантоване статтею 55 Конституції України, положення якої є нормами прямої дії. Відповідно до наведеної статті Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав та свобод і можливість оскаржити до суду рішення, дії та бездіяльність органів державної влади, місцевого самоврядування, громадських об`єднань і посадових осіб. 
Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року 
№ 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Відповідно до статті першої, пункту «а» частини четвертої статті 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам, є комунальною власністю. До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі Першоїсудової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2019 року у справі № 441/1694/15-ц (провадження № 61-11768св18), на яку є посилання в касаційній скарзі, зазначено, що «установивши, що Суховільська сільська рада Городоцького району Львівської області своїм рішенням передала ОСОБА_9 земельну ділянку, частина якої є проїздом, тобто земельною ділянкою, яка відповідно до частини четвертої статті 83 ЗК України не може бути передана у приватну власність, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про задоволення позову ОСОБА_1 , оскільки при наданні дозволу ОСОБА_2 на розроблення технічної документації із землеустрою щодо складення документів, які посвідчують її право на земельну ділянку площею 0,1839 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 , не було враховано інтереси суміжного землекористувача ОСОБА_1 , чим фактично позбавлено її можливості вільно користуватися її власністю. Оскільки права позивача порушені, суди дійшли правильного висновку про наявність правових підстав для їх захисту шляхом визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування про передачу проїзду у власність відповідача. Таким чином, судами правильно встановлено, що при вирішенні питання щодо передачі у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки, сільською радою допущено порушення вимог закону та передано у приватну власність відповідачу земельну ділянку, до складу якої увійшла ділянка проїзду, тобто земель загального користування, що не підлягала передачі у приватну власність, чим порушено права власників суміжних земельних ділянок».
Схожий висновок зроблений і в постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 369/12190/14-ц.
У постанові Верховного Суду у складі Першоїсудової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 526/138/17 (провадження № 61-3497св20) вказано, що «установивши, що спірна земельна ділянка належить до земель комунальної власності, оскільки знаходиться в межах населеного пункту територіальної громади с. Веприк і не передана у приватну власність громадян чи юридичних осіб, є проїздом, тобто земельною ділянкою, яка відповідно до частини четвертої статті 83 ЗК України не може бути передана у приватну власність, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про задоволення позову ОСОБА_1. Доводи касаційної скарги Веприцької сільської ради Гадяцького району Полтавської області про те, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки тому, що позивач не надав доказів, що спірна земельна ділянка має статус земельної ділянки загального користування, є безпідставними, оскільки відповідно до акта від 03 липня 2015 року комісії з питань регулювання земельних відносин та охорони навколишнього середовища, (скріпленого печаткою Веприцької сільської ради Гадяцького району Полтавської області) під час обстеження виявлено, що ОСОБА_2 незаконно загородив дорогу. У зв`язку з тим, що дорога належить до комунальної власності Веприцької сільської ради та є дорогою загального користування, вона не може бути загороджена чи приватизована. ОСОБА_2 зобов`язано прибрати огорожу та звільнити проїзд (а.с. 25). Наявність проїзду також підтверджена на схематичному плані земельної ділянки будинку АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 12). Крім того, що відповідно до копії державного акта на право власності на земельну ділянку на ім`я ОСОБА_3 (колишнього власника земельної ділянки позивача) (а.с. 14), що приватизована земельна ділянка від А до Б межує із землями загального користування Веприцької сільської ради. Доводи касаційних скарг про те, що справа повинна розглядатися в порядку адміністративного судочинства, є безпідставними, оскільки постановою Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року зазначено, що правовідносини у цій справі мають вирішуватись у порядку цивільного судочинства, за правилами якого можливий одночасний розгляд вимог про визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу місцевого самоврядування, а також захисту приватного інтересу позивача, який намагається захистити у суді своє приватне право мати під`їздну дорогу до житлового будинку».
У постанові Верховного Суду у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2021 року у справі № 350/1969/14 (провадження № 61-333св21) зроблено висновок, що: 
«для задоволення вимог члена територіальної громади достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним своїх правомочностей. Заволодіння громадянами та юридичними особами землями комунальної власності , які не підлягають приватизації (перехід до них володіння цими землями) всупереч вимогам ЗК України є неможливим. Та обставина, що АДРЕСА_1 відноситься до категорій вулиць та доріг - житлова вулиця (вулиця в житловій забудові) сільського населеного пункту, що вказує на неможливість виникнення приватного власника на неї. Отже, зайняття земельної ділянки - вулиці у населеному пункті з порушенням ЗК України слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу про зобов`язання звільнити частину земельної ділянки у спосіб демонтажу огорож слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки комунальної власності.
Апеляційний суд встановив, що огорожі земельних ділянок відповідачів розміщені на житловій вулиці, яка не може бути передана у приватну власність, це призвело до її звуження і не відповідає вимогам ДБН та містобудівній документації. Таким чином колегія суддів вважає висновок суду апеляційної інстанції про наявність підстав для зобов`язання відповідачів звільнити частину вулиці, демонтувавши огорожі правильним. Апеляційний суд обґрунтовано вважав, що це буде ефективним способом захисту порушеного права позивача. Вищенаведеним спростовуються доводи касаційної скарги про те, що апеляційним судом не встановлено, яких перешкод зазнає позивач під час проїзду до своєї садиби, а тому його висновки щодо наявності підстав для скасування рішення суду першої інстанції неправильні».
У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина перша, друга статті 264 ЦПК України).
Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України, пунктом 3 частини першої статті 382 ЦПК України у мотивувальній частині судового рішення зазначаються, зокрема, мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Отже, вимогами процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.
У справі, що переглядається:
            звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначав, що внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки загального користування ОСОБА_2 , ОСОБА_3 шляхом встановлення паркану біля будинку АДРЕСА_1 , було значно звужено вулицю та зайнято ними під особисте користування місце загального користування, де жителі громади зазвичай паркували транспорт навпроти магазину. У подальшому Литвинівською сільською радою було надано зазначеним особам дозвіл на розробку проекту відведення спірної земельної ділянки та затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки і передачі її у власність громадянці ОСОБА_2 ;
суди не врахували, що позивач,як член Димерської селищної територіальної громади, обґрунтовував позов у тому числі наявністю у нього інтересу у користуванні землями загального користування населених пунктів. Такі землі комунальної власності не підлягають приватизації, оскільки призначені для задоволення потреб необмеженого кола жителів територіальної громади. Тому наявність об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні позивачем своїх правомочностей щодо такого користування відповідає поняттю «охоронюваний законом інтерес», тлумачення якому надано в Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004. Тому цей інтерес може підлягати захисту, у тому числі в судовому порядку;
суди не надали належної оцінки доводами позивача та обставинам (фактам), якими обґрунтовувалися його вимоги, не з`ясували чи належала спірна земельна ділянка до земель загального користування населених пунктів, яка відповідно до частини четвертої статті 83 ЗК України не може бути передана у приватну власність, а тому зробили передчасний висновок про відсутність порушеного права та/або інтересу позивача.
Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити, оскаржені рішення судів - cкасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Керуючись статтями 400, 402, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 06 жовтня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 квітня 2023 року скасувати.
Справу № 363/3553/20 передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Вишгородського районного суду Київської області від 06 жовтня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 квітня 2023 року втрачають законну силу.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                           В. І. Крат
 
Судді:                                                                                     Д. А. Гудима
 
І. О. Дундар
 
                                                                                              Є. В. Краснощоков
 
М. Є. Червинська