УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 квітня 2024 року
м. Київ
справа № 336/8966/23
провадження № 51 - 1841 ск 24
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,
суддів:                                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 4 вересня 2023 року та ухвалу Запорізького  апеляційного суду від 5 лютого 2024 року,
встановив:
За вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 4 вересня 2023 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 125 КК до покарання у виді виправних робіт строком на 1 рік, з відрахуванням в дохід держави 20 відсотків від суми заробітку.
Згідно з вироку суду, 17 червня 2023 року, приблизно о 19:00 год, ОСОБА_5 , знаходячись у приміщені загального коридору, розташованого на четвертому поверсі третього під`їзду будинку АДРЕСА_1 , а саме поблизу дверей квартири № 73 , маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_6 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин з останнім у ході сварки, завдав йому удар кулаком правої руки в область обличчя, а саме лівої щічної ділянки, після чого ОСОБА_6 та ОСОБА_5 спустились до спальної кімнати квартири № 69 того самого будинку, де ОСОБА_5 , продовжуючи свій умисел на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_6 , продовжив завдавати удари кулаками обох рук в область голови та тулубу ОСОБА_6 , внаслідок чого ОСОБА_6 покинув квартиру № 69 та попрямував до місця свого мешкання, а ОСОБА_5 направився слідом за ОСОБА_6 , та, знаходячись поблизу до квартири №73 ОСОБА_5 продовжив завдавати удари кулаками обох рук у область голови та тулубу ОСОБА_6 . Таким чином ОСОБА_5 спричинив потерпілому ОСОБА_6 легкі тілесні ушкодження.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 5 лютого 2024 року вирок місцевого суду змінено.
Виключено з вироку посилання суду на обставину, що обтяжує покарання - вчинення кримінального проступку щодо особи похилого віку. В решті вирок місцевого суду залишено без зміни.
Захисник ОСОБА_4 у касаційній скарзі, посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеня тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить змінити оскаржувані судові рішення та призначити її підзахисному мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 1 ст. 125 КК.
Свої вимоги захисник ОСОБА_4 мотивує тим, що  суди першої та апеляційної інстанцій належним чином не врахували, що обвинувачений під час досудового розслідування беззаперечно визнавав свою винуватість, що стало підставою для розгляду обвинувального акту у спрощеному порядку без проведення судового розгляду, а також особу обвинуваченого, який є особою раніше не судимою, офіційно працевлаштованим, має постійне місце реєстрації та проживання, формально лише пославшись у вироку суду першої інстанції на визнання вини, відсутність судимості та працевлаштованості. ОСОБА_5 ніяким чином не дискредитував себе з часу припинення незаконних дій засудженого до звернення із касаційною скаргою до суду, а навпаки посткримінальна поведінка засудженого вказує про його готовність до стабільної самокерованої та правослухняної поведінки у суспільстві, яку він демонструє вже тривалий час. Також, скаржник звертає увагу, що суди попередніх інстанцій безпідставно послалися на неусунення ОСОБА_5 шкоди завданої потерпілому, оскільки згідно з обвинувальним актом - «в ході досудового розслідування встановлено, що кримінальним правопорушенням потерпілому ОСОБА_6 матеріальної шкоди не спричинено. Потерпілим ОСОБА_6 цивільний позов не заявлявся».
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.
Висновку суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, встановлених місцевим судом, а також правильності кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 125 КК Верховний Суд не перевіряв, оскільки законності й обґрунтованості судового рішення в цій частині захисник не оскаржує.
Як убачається з копії судового рішення, кримінальне провадження щодо       ОСОБА_5 було розглянуто в порядку, передбаченому ст. 382 КПК.
Доводи захисника про невідповідність призначеного покарання ступеня тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості колегія суддів вважає необґрунтованими. 
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК покарання має на меті не тільки кару,                                          а й виправлення засуджених, а при його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень. Згідно з принципами співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
З огляду на указану мету й вищезазначені принципи покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність                       в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Як убачається з матеріалів провадження, місцевий суд під час призначення ОСОБА_5 виду та розміру покарання врахував спосіб та обставини вчинення кримінального правопорушення, який згідно з ст. 12 КК належить до кримінальних проступків, до обставин, що пом`якшує покарання віднесено визнання вини у скоєному злочині, що обтяжує покарання - вчинення кримінального проступку щодо особи похилого віку, дані про особу обвинуваченого, який офіційно працевлаштований, раніше не судимий, кількість завданих потерпілому ударів та відсутність відомостей про компенсацію обвинуваченим потерпілому завданої шкоди. Також, місцевим судом не враховано обставини, що пом`якшує покарання - щире каяття, оскільки, як зазначено місцевим судом, з показань потерпілого та обвинуваченого не вбачалося, щоб обвинувачений в будь-який спосіб надав потерпілому допомогу чи іншим чином компенсував спричинену шкоду.
Суд дійшов висновку, що для виправлення та запобігання скоєння нових кримінальних правопорушень обвинуваченим є достатнім покарання у виді виправних робіт, визначене в межах санкції ч. 4 ст. 286-1 КК.
Апеляційний суд, в межах повноважень, належним чином перевірив під час апеляційного перегляду доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_4 , які є аналогічними доводам її касаційної скарги. Вирок місцевого суду змінив та виключив з вироку посилання суду на обставину, що обтяжує покарання - вчинення кримінального проступку щодо особи похилого віку, а в решті вирок місцевого суду залишено без зміни, зазначивши в ухвалі достатні підстави, з яких задовольнив апеляційну скаргу частково.
При цьому суд апеляційної інстанції слушно зазначив, що по своєму виду та розміру призначене ОСОБА_5 покарання є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення і попередження вчиненню нових кримінальних правопорушень,та відповідає вимогам ст. 65 КК. 
Колегія суддів Верховного Суду погоджується з таким висновком і вважає, що призначене засудженому покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, принципу індивідуалізації, є достатнім та необхідним для виправлення засудженого й запобіганню вчинення ним нових кримінальних правопорушень. 
При цьому, не заслуговують на увагу Суду доводи касаційної скарги щодо щирого каяття ОСОБА_5 , оскільки, як зазначено в рішенні апеляційного суду, засуджений наніс не менше десяти ударів в область голови та тулубу потерпілого, не намагався надати допомогу потерпілому похилого віку, не відшкодував йому витрати на лікування, навіть не попросив пробачення, тобто не надав критичної оцінки своїй протиправній поведінці, формально вказавши на визнання своєї винуватості, що, на думку колегії суддів касаційного суду, вказує на відсутність у нього щирого каяття.
Ухвала апеляційного суду належним чином обґрунтована та відповідає приписам                       статей 370, 419 КПК. 
Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б підставами для скасування чи зміни судового рішення, не встановлено, а тому підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги захисника немає.
Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника необхідно відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 4 вересня 2023 року та ухвалу Запорізького  апеляційного суду від 5 лютого 2024 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                      ОСОБА_2                                    ОСОБА_3