УХВАЛА
про відмову у відкритті касаційного провадження

23 квітня 2024 року 
м. Київ
справа №400/9043/23
адміністративне провадження № К/990/12855/24  

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Коваленко Н.В.,
суддів: Рибачука А.І., Стеценка С.Г., 
перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18.03.2024 у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області та Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
У С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до відповідачів, в якій просила: 
- визнати протиправною відмову у призначенні пенсії на пільгових умовах за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, викладену у рішенні ГУ ПФУ у Миколаївській області від 23.06.2023 №064150012750;
- зобов`язати ГУ ПФУ у Житомирській області призначити позивачу пенсію на пільгових умовах відповідно до п.2 ч.2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України з дня звернення, а саме з 15.06.2023, зарахувавши до страхового стажу наступні періоди роботи: з 21.02.1991 по 14.04.1993 ; з 15.04.1993  по 25.07.1993 ;                        з 28.07.1993 по 07.09.1993; з 23.09.1993 по 30.12.1993 ; з 05.01.1994  по 22.03.2002; період догляду за дитиною 13.09.1997 року народження та період догляду за дитиною 06.07.2005  народження; період роботи з березня 2012 по лютий 2013.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 15.11.2023 адміністративний позов задоволено.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18.03.2024, рішення Миколаївського окружного адміністративного суду   від 15.11.2023 скасовано та прийнято нову постанову, якою адміністративний позов задоволено частково:
- визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Миколаївській області від 23.06.2023 №064150012750 про відмову у призначенні пенсії на пільгових умовах ОСОБА_1 за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України.
- зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 15.06.2023 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, з урахуванням позиції суду, викладеної у постанові.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині не зарахування до страхового стажу періодів догляду за дітьми, суд апеляційної інстанції зазначив, що позивачем не надано суду будь яких доказів на підтвердження таких заявлених вимог. Також суд апеляційної інстанції вказав, що зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області призначити пенсію за віком на пільгових умовах з включенням спірного стажу, буде втручанням у дискреційні повноваження пенсійного органу.
Не погоджуючись із прийнятою постановою суду апеляційної інстанції, ОСОБА_1 звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою.
Вирішуючи питання щодо відкриття касаційного провадження, Верховний Суд виходить із такого.
Розгляд справи в суді першої інстанції здійснено в порядку спрощеного позовного провадження.
Пунктом 8 частини 2 статті 129 Конституції України передбачено, що серед основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Згідно із частиною першою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом. 
Приписами частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України обумовлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Тлумачення вказаних норм у їхньому логічному взаємозв`язку передбачає, що процесуальний закон пов`язує можливість касаційного перегляду у справах розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження тільки з тими юридичними фактами, вичерпний перелік яких викладений у підпунктах "а", "б", "в" та "г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Підставами касаційного оскарження скаржник зазначає пункти 1 частини четвертої та підпункти "а", "в" пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. Вважає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для позивача.
Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження судових рішень, скаржник вказує на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні неврахував висновок Верховного Суду, який викладений в постанові від 22.06.2023 у справі № 480/4288/21. 
Проте, в касаційній скарзі заявник не вказує, які саме норми права застосовано судом апеляційної інстанції без врахування висновку щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, які викладені в постанові від 22.06.2023 у справі № 480/4288/21. 
Водночас Суд вважає нерелевантними посилання скаржника на правові висновки Верховного Суду, які викладені в постановах від 13.02.2018 у справі № 361/7567/15-а, від 07.03.2018 у справі № 569/15527/16, від 20.03.2018 у справі № 461/2579/17, від 20.03.2018 у справі  № 820/4554/17, від 12.04.2018 у справі № 826/8803/15, від 21.06.2018 у справі № 274/1717/17, від 14.08.2018               у справі № 820/5134/17, від 17.10.2019 у справі № 826/521/16, від 30.03.2021 у справі                            № 400/1825/20, від 14.09.2021 у справі № 320/5007/20, від 27.09.2021 у справі № 380/8727/20, оскільки такі висновки сформовані за інших обставин, а правовідносини в зазначених справах та справі, що розглядається, не є подібними.
З тих же підстав колегія суддів вважає нерелевантними посилання скаржника на правові висновки Верховного Суду у справі № 806/965/17, оскільки висновок в зазначеній справі сформований щодо відмови у наданні дозволу на зняття та перенесення ґрунтового покриву; у справі № 380/8727/20 - про визнання протиправним та скасування  наказу щодо відмови у продовженні терміну дії дозволів на розміщення зовнішньої реклами; у справах № 640/5615/19, № 806/3304/18, № 480/4737/19, №822/584/18, № 806/1316/18, № 826/8844/16 - висновки сформовані стосовно правовідносин щодо відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; у справі № 160/6762/21- спір стосується щодо визнання протиправним та скасувати рішення державного реєстратора; у справі № 524/3778/16 - спір виник щодо неправильного перерахунку пенсії пенсійним органом.
Разом з цим, колегія суддів зазначає, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.
Таким чином, посилання скаржника на пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України як на підставу відкриття касаційного провадження є безпідставним та не приймаються до уваги Судом.
Отже, викладені обґрунтування касаційної скарги не дають підстав вважати, що ця справа має фундаментальне значення на формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин. 
Також колегія суддів вважає необґрунтованим посилання скаржника на те, що справа становить значний суспільний інтерес, оскільки вони носять загальний характер, який притаманний кожній аналогічній справі.
Вжите законодавцем словосполучення "значний суспільний інтерес" необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Вказане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням, примноженням, захистом існуючих цінностей девальвація та/або втрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства. Наявність значного суспільного інтересу може мати місце й тоді, коли предмет спору зачіпає питання загальнодержавного значення, як от визначення і зміни конституційного ладу в Україні, виборчого процесу (референдуму), обороноздатності держави, її суверенітету, найвищих соціальних цінностей, визначених Конституцією України тощо.
Скаржником не наведено обґрунтованих доводів, які б свідчили про значний суспільний інтерес саме до цієї конкретної справи й вказували на те, що предмет даного спору стосується питань, які мають виняткове значення для суспільства в контексті наведених вище критеріїв.
Стосовно "виняткового значення" справи для учасника справи, то в даному випадку оцінка судом такої "винятковості" може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Отже, особа, яка подає касаційну скаргу, має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі. Проте, в касаційній скарзі скаржник належних обґрунтувань щодо винятковості цієї справи не наводить.
Касаційна скарга в частині наведених у ній обґрунтувань вимог до суду касаційної інстанції містить посилання на підстави незгоди з рішеннями суду апеляційної інстанції щодо застосування нормативно-правових актів.
Оцінивши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що скаржником не доведено існування обставин, визначених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 333 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Враховуючи викладені вимоги Кодексу адміністративного судочинства України, для можливості відкриття провадження у справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження, у касаційній скарзі скаржник має обґрунтовано зазначити підстави, вказані у підпунктах "а"-"г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
З огляду на наведене, Суд вважає, що у відкритті касаційного провадження за поданою касаційною скаргою слід відмовити.
Керуючись статтями 248, 328, 333, 347, 355, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
У Х В А Л И В:
1.          Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18.03.2024 у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області та Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
2.          Надіслати ОСОБА_1 копію ухвали про відмову у відкритті касаційного провадження, разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами. 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не оскаржується.
Суддя-доповідач                                                                                      Н.В. Коваленко
Суддя                                                                                                         А.І. Рибачук
Суддя                                                                                                         С.Г. Стеценко