ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2024 року	Львів	Справа № 380/25976/23 пров. № А/857/813/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі :

головуючого судді :                                                  Кухтея Р.В.,
суддів :                                                                      Носа С.П., Шевчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2023 року (ухвалене головуючою-суддею Кухар Н.А. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Львові) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
                                                         в с т а н о в и в :

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі - ДПС) (військова частина НОМЕР_1 ) (далі - в/ч НОМЕР_1 , відповідач), в якому просив визнати протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо не включення до складу місячного грошового забезпечення, як розрахункової величини, при нарахуванні та при визначенні йому розміру одноразової грошової допомоги, передбаченої ч.2 ст.15 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” №2011-XII від 20.12.1991 (далі - Закон №2011), щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України (далі - КМУ, Уряд) №889 від 22.09.2010 “Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій” (далі - Постанова №889) та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому недоплачену одноразову грошову допомогу, передбачену ч.2 ст.15 Закону №2011 в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний календарний рік служби, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої Постановою №889.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18.12.2023 позовні вимоги були задоволені повністю.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, в/ч НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що ураховуючи положення Інструкції №73 (чинної на момент виникнення спірних правовідносин), щомісячна додаткова грошова винагорода військовослужбовцям ДПС України не включається до складу місячного грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразової грошової допомоги при звільненні.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що наказом начальника Північного регіонального управління ДПС України №233-ОС від 08.06.2017 позивача звільнено з військової служби відповідно до п.п.“ї” п.1 ч.8 ст.26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”.
Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 №135-ос від 23.06.2017 позивача виключено зі списків особового складу військової частини та видів забезпечення з 23.06.2017.
Вислуга років станом на 23.06.2021 становить : календарна - 08 років 10 місяців 25 днів, пільгова 02 роки 05 місяців 28 днів.
Позивач звернувся до відповідача із запитом від 31.03.2021, в якому просив виплатити йому одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з включенням у розрахунок місячного грошового забезпечення щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою №889 та просив надати інформацію чи відносились посади з 2012 року, на яких позивач проходив військову службу, до переліку військових посад Держприкордонслужби, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я.
Листом №11/3108 від 07.04.2021 відповідач повідомив позивача про те, що Постанова №889 не регламентує порядок та розмір включення додаткової грошової винагороди до розміру одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, а тому розрахунок одноразової грошової допомоги при звільнення було проведено без урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди. Також зазначив перелік посад позивача, які пов`язані з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я. 
Вважаючи бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся з позовом до суду.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30.12.2021 по справі №380/6555/21 визнано протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 у відношенні до ОСОБА_1 щодо нездійснення нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ч.4 ст.101 Закону №2011 та постановою КМУ №702 від 01.08.2012 за період з  01.01.2014 по 09.10.2014 та з 04.08.2015 по 23.06.2017, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 27.06.2017, зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ч.4 ст.101 Закону №2011 та Постановою №702 за період з 01.01.2014 по 09.10.2014 та з 04.08.2015 по 23.06.2017, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 23.06.2017, визнано протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 у відношенні до ОСОБА_1 щодо ненарахування та невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні, передбаченої ст.15 Закону №2011 та зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомоги при звільненні, передбачену ст.15 цього Закону у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06.04.2023 рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30.12.2021 в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні, передбаченої ст.15 Закону №2011 та зобов`язання її нарахувати та виплатити скасовано та в цій частині прийнято постанову, якою вказані позовні вимоги залишено без розгляду. В решті рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30.12.2021 - залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 20.07.2023 по справі №380/6555/21 касаційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено частково. Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06.04.2023 по справі №380/6555/21 в частині скасування рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30.12.2021 в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні, передбаченої ст.15 Закону №2011 та зобов`язання її нарахувати та виплатити та прийняття в цій частині нової постанови, якою вказані позовні вимоги залишено без розгляду скасовано. Справу в цій частині направлено на продовження розгляду до суду апеляційної інстанції. В іншій частині постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06.04.2023 по справі №380/6555/21 - залишено без змін.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24.08.2023 по справі №380/6555/21 апеляційну скаргу в/ч НОМЕР_1 залишено без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30.12.2022 по справі №380/6555/21 в частині виплати позивачу одноразової грошової при звільненні - без змін.
На виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30.12.2021 по справі №380/6555/21 позивачу була нарахована та виплачена одноразова грошова допомога при звільненні в сумі 29336,82 грн.
Оскільки виплату позивачу одноразової грошової при звільненні було проведено без врахування щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою №889, позивач звернувся із заявою до відповідача.
Листом №11/Я-246-261 від 05.10.2023 відповідач відмовив у проведенні перерахунку одноразової грошової при звільненні з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою №889, оскільки відсутні підстави для такого перерахунку.
Вважаючи відмову відповідача протиправною, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що за змістом Постанови №889, щомісячна додаткова грошова винагорода відповідає ознакам щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, оскільки є щомісячною та мала постійний характер. Віднесення вказаної винагороди до щомісячних видів грошового забезпечення підтверджено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 06.02.2019 по справі №522/2738/17.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ч.1, 2 ст.9 Закону №2011, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Відповідно до абз.1 ч.2 ст.15 Закону №2011, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Порядок та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям ЗСУ, а також порядок виплати військовослужбовцям ЗСУ одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби визначено Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям ЗСУ та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України №260 від 11.06.2008 (далі - Інструкція №260), якою передбачено, що щомісячна додаткова грошова винагорода не входить до місячного грошового забезпечення, з якого нараховується одноразова грошова допомога у разі звільнення військовослужбовця.
Кабінет Міністрів України прийняв 22.09.2010 Постанову №889, якою з 01.10.2010 установив щомісячну додаткову грошову винагороду, зі змісту якої слідує, що щомісячна додаткова грошова винагорода відповідає ознакам щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, оскільки є щомісячною та має постійний характер.
На виконання Постанови №889 Міністр оборони України наказом від 15.11.2010 затвердив Інструкцію №595 “Про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям ЗСУ”.
Враховуючи, що нормами Закону №2011 встановлено право військовослужбовців на виплату одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, застосуванню підлягають норми Закону №2011 та Постанови №889, а не Інструкції №595.
З наведених вище мотивів до спірних правовідносин не підлягають застосуванню норми Інструкції №260 в частині обмеження включення до грошового забезпечення, з якого нараховується одноразова грошова допомога, щомісячної додаткової грошової винагороди.
Відтак, колегія суддів зазначає, що щомісячна додаткова грошова винагорода входить до складу грошового забезпечення військовослужбовців, з якого обчислюється одноразова грошова допомога при звільненні з військової служби.
Як видно з матеріалів справи, щомісячна додаткова грошова винагорода виплачувалась позивачу постійно щомісяця до дня звільнення його з військової служби.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що дії відповідача щодо нарахування та виплати позивачу грошової допомоги при звільненні, передбаченої ст.15 Закону №2011, без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою №889, є протиправними, а відтак відповідач зобов`язаний здійснити перерахунок та виплату позивачу грошової допомоги при звільненні з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої цією постановою.
Суд першої інстанції при розгляді справи вірно врахував правову позицію Великої Палати Верховного Суду по справі №825/997/17 від 10.11.2021, яка обов`язкова до застосування відповідно до ч.5 ст.242 КАС України та дійшов вірного висновку про пріоритетність законів у порівнянні з підзаконними актами, оскільки зазначені положення Інструкцій №260, №595 звужують обсяг встановлених законом прав військовослужбовців.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України “Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини”, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерела права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі “Проніна проти України” (рішення від 18.07.2006). 
Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.
Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі “Серявін та інші проти України” ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі “Суомінен проти Фінляндії” (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі “Гірвісаарі проти Фінляндії” (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).
Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

                                                      п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2023 року по справі №380/25976/23 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.  

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	С. П. Нос 	
 	 	С. М. Шевчук