ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/10858/22	Головуючий у 1-й інстанції Стельмащук П.Я. 	
Провадження № 22-ц/817/234/24 	Доповідач - Гірський Б.О.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2024 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Гірський Б.О. 
суддів -  Хома М. В., Храпак Н. М., 
за участю секретаря - Сович Н.А. 
представників сторін 

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/10858/22 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 листопада 2023 року (ухвалене суддею Стельмащуком П.Я., повний текст рішення складено 24 листопада 2023 року) в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:
В серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом.
В обґрунтування заявлених вимог посилалася на те, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 вересня 1990 року, який рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 вересня 2011 року було розірвано.
Під час шлюбу ними набуто у спільну сумісну власність майно - транспортні засоби ВАЗ 2106, д.н.з. НОМЕР_1 , 1984 року випуску; MERSEDES-BЕNZ 210, д.н.з. НОМЕР_2 , 1991 року випуску; VOLKSWAGEN LT 28, д.н.з. НОМЕР_3 , 2001 року випуску та незавершений будівництвом житловий будинок загальною площею 392,5 кв.м., житловою площею 69,2 кв.м., по АДРЕСА_1 .
Після розлучення вони залишились проживати по АДРЕСА_1 і проживають там по теперішній час.
Стверджувала, що починаючи з січня 2022 року, відповідач чинить їй перешкоди у користуванні вказаним житловим будинком, що підтверджується постановою Тернопільського апеляційного суду від 20.06.2022 року в справі №607/3216/22, чим порушує її права щодо користування спільною власністю.
Зазначала, що вказаний житловий будинок є повністю готовим до експлуатації, будівництво його фактично закінчене, він експлуатується за своїм функціональним призначенням, він забезпечений електрикою, газом, водою, каналізацією, однак не приймається в експлуатацію і право власності на нього не оформлюється з волі відповідача, що позбавляє її можливості реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу майна.
Вказувала на те, що оскільки транспортні засоби є неподільними, користуватись ними спільно з відповідачем не можливо, тому погоджувалася на компенсацію їй відповідачем половини вартості цих автомобілів.
На підставі наведеного просила:
1) в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя виділити у власність ОСОБА_2 : транспортний засіб ВАЗ 2106, д.н.з. НОМЕР_1 , 1984 року випуску та стягнути з відповідача на її користь 31760,00 грн. в рахунок компенсації вартості 1/2 частини вказаного транспортного засобу; транспортний засіб MERSEDES-BЕNZ 210, д.н.з. НОМЕР_2 , 1991 року випуску та стягнути з відповідача на її користь 49462,50 грн. в рахунок компенсації вартості 1/2 частини вказаного транспортного засобу; транспортний засіб VOLKSWAGEN LT 28, д.н.з. НОМЕР_3 , 2001 року випуску та стягнути з відповідача на її користь 182022,00 грн. в рахунок компенсації вартості 1/2 частини вказаного транспортного засобу.
2) визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя незавершений будівництвом житловий будинок загальною площею 392,5 кв.м., житловою площею 69,2 кв.м., по АДРЕСА_1 та в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаного будинку.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 листопада 2023 року у задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання судових витрат.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 від імені якої діє адвокат Островська О.Н., подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.
Вважає, що оскаржуване судове рішення постановлене з порушенням норм процесуального та матеріального права.
Зазначає, що жодної згоди на відчуження транспортних засобів MERSEDES-BЕNZ 210 та ВАЗ 2106 під час шлюбу відповідачу не надавала та дізналась про таке відчуження з відзиву на позовну заяву.
Також вказує на те, що не надавала жодної згоди на відчуження транспортного засобу VOLKSWAGEN LT 28 після розірвання шлюбу.
Посилається на безпідставність висновку суду першої інстанції про застосування позовної давності в частині позовної вимоги, що стосується транспортного засобу VOLKSWAGEN LT 28, у зв`язку із пропуском трьох річного строку без поважних причин, оскільки про продаж зазначеного автомобіля ОСОБА_1 не знала і не могла знати, так як відсутність транспортного засобу на подвір`ї біля будинку не є доказом його продажу.
Стверджує, що про продаж даного автомобіля дізналась із відзиву на позовну заяву та доданого до нього листа ТСЦ МВС від 30.09.2022 року.
Зазначає, що строк позовної давності слід обчислювати з січня 2022 року, тобто з часу коли відповідач чинить перешкоди у користуванні їй житловим будинком.
Вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що зібрані по справі докази не дають можливості встановити, що спірний будинок збудований на підставі відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту.
Звертає увагу на те, що на матеріалах технічної інвентаризації відсутній штамп інвентарбюро про самовільне будівництво.
Вказує на те, що з листа ТОВ “Міське бюро технічної інвентаризації” від 22.03.2023 року №213/07-2 та копії бланку замовлення вбачається, що замовником виготовлення інвентарної справи на житловий будинок літ “К” за адресою АДРЕСА_1 був відповідач ОСОБА_2 , зазначений житловий будинок побудований 2005 року.
Вважає, що наявними матеріалами справи підтверджується те, що будівництво спірного житлового будинку було проведено на підставі дозвільних документів та відповідно до паспорта земельної ділянки на будівництво індивідуального житлового будинку, які були видані відповідно до законодавства, яке діяло на той час. 
Зазначає, що спірний будинок має 100% ступінь готовності та експлуатується за призначенням, однак зазначений будинок не приймається в експлуатацію і право власності на нього не оформлюється з волі відповідача, що позбавляє позивача можливості реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу майна.
Звертає увагу, що Верховний Суд в постанові від 18.08.2021 року у справі №359/3859/17 виклав правову позицію, згідно якої, якщо об?єкт незавершеного будівництва, який зведено за час шлюбу і будівництво якого фактично закінчено, а сам об?єкт експлуатується за своїм функціональним призначенням, але він не приймається в експлуатацію і право власності на нього не оформлюється з волі відповідача, що позбавляє позивача можливості реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу майна, то такий будинок може бути визнаний об?єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням їх часток у праві спільної сумісної власності.
Вважає, що дана правова позиція була проігнорована судом першої інстанції.
Зазначає, що ні позивач, ні відповідач на час розгляду клопотання позивача про призначення експертизи не надали суду відповідних висновків із питання визначення ступеня будівельної готовності житлового будинку загальною площею 392,5 кв.м., житловою площею 69,2 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , який в матеріалах технічної інвентаризації ТОВ “Міське бюро технічної інвентаризація” позначено під літерою “К”.
Проте, суд першої інстанції ще під час підготовчого засідання, не досліджуючи матеріали справи, передчасно прийшов до висновку, що незавершений будівництвом житловий будинок по АДРЕСА_1 не має відношення до відповідача, як до власника, безпідставно відмовив у призначенні в справі судової комплексної оціночно-будівельної експертизи.
Від представника відповідача — адвоката Покотило Ю. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.
Вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про виділ транспортних засобів MERSEDES-BENZ 210 та ВА3 21063 у власність відповідача в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя та компенсацію останнім позивачу половини вартості цих транспортних засобів, оскільки такі не ґрунтуються на законі та суперечать ст. 65 СК України. 
Вказує на те, що про порушення своїх прав в частині відчуження транспортного засобу VOLKSWAGEN LT 8, д.н.з. НОМЕР_4 , позивачка мала змогу дізнатись і дізналась у 2016 році, а тому суд обґрунтовано застосував позовну давність до цієї позовної вимоги, оскільки стороною відповідача було подано відповідну заяву.
Звертає увагу на те, що позивачкою не надано жодних доказів, на підтвердження того, що під час перебування сторін у шлюбі відповідачем фактично велися хоч якісь будівельні роботи, а позивачка працею або коштами приймала участь у такому будівництві.
Зазначає, що будинок АДРЕСА_2 відповідачу на час перебування у шлюбі з позивачкою не належав.
Вказує на те, що житловий будинок АДРЕСА_2 належить ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , що підтверджується технічним паспортом на цей будинок, копію якого долучено до позовної заяви самою позивачем, і в якому позначено житлові будинки під літерами “А”, “Б” та “К”, як такі що належать саме вказаним особам, а не відповідачу чи позивачу.
3 наведеного вбачається, що вказаний житловий будинок АДРЕСА_1 введений в експлуатацію і право власності на нього зареєстровано в установленому законом порядку ще під час перебування сторін у шлюбі, однак на інших осіб.
При цьому належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі №703/2284/19.
Вважає, що суд обґрунтовано встановив те, що надані сторонами докази не підтверджують того, що спірний будинок будувався сторонами чи кимось із них власною працею чи шляхом фінансування будівництва, а також, що він набутий (нажитий) подружжям чи кимось із них за час шлюбу іншим чином.
Також матеріали справи не містять жодних даних про виготовлення відповідачем чи будь-якою іншою особою проекту будівництва та погодження його управлінням містобудування та архітектури.
Отже, в ході судового розгляду, після дослідження усіх наданих сторонами доказів, не встановлено, що незавершений будівництвом житловий будинок загальною площею 392,5 кв.м., житловою площею 69,2 кв.м., по АДРЕСА_1 набутий (нажитий) будь-ким з подружжя за час шлюбу, а відтак належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.
Тому вважає, що суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про визнання цього будинку спільною сумісної власністю, а також про поділ цього будинку, так як ця вимога є похідною від попередньої вимоги, у задоволенні якої відмовлено.
Вказує на те, що суд першої інстанції підставно завернув увагу на те, що при розгляді справи про поділ майна подружжя, до складу якого входить нерухоме майно, слід переконатись чи не є це нерухоме майно самочинним будівництвом, так як, за загальним правилом, особа, яка здійснила самочинне будівництво, не набуває на нього права власності як на нерухоме майно.
Враховуючи наведене вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та мотивованим, а доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків суду, у зв?язку із чим підстави для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду відсутні.
       В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Островська О.Н. апеляційну скаргу в її межах підтримала, посилаючись на доводи викладені в ній.
       Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 заперечив проти доводів апеляційної скарги, з мотивів викладених у відзиві.
       Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, та відзиву, колегія суддів приходить до наступних висновків.
За ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено наступні обставини справи.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 14.09.1990 року уклали шлюб, який рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05.09.2011 року у справі №2-5266/11 розірвано. Рішення набрало законної сили 16.09.2011 року. 
Згідно рішення суду, сторони припинили подружні стосунки та не ведуть спільного господарства. 
Після розірвання шлюбу сторони продовжували проживати за однією адресою по АДРЕСА_1 .
Згідно листа територіального сервісного центру № 6141 (на правах відділу) регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Тернопільській області (філія ГСЦ МВС) від 20.07.2022 року №31/19/1-О-15о.з., за ОСОБА_2 З 14.09.1990 року по 22.09.2011 року були зареєстровані такі транспортні засоби: ВАЗ 21063, д.н.з. НОМЕР_1 , 1984 року випуску; MERSEDES-BЕNZ 210, д.н.з. НОМЕР_2 , 1991 року випуску; VOLKSWAGEN LT 28, д.н.з. НОМЕР_3 , 2001 року випуску.
Згідно листа територіального сервісного центру №6141 (на правах відділу) регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Тернопільській області (філія ГСЦ МВС) від 30.09.2022 року №31/19/1-П-24о.з., ОСОБА_2 відчужив наступні транспортні засоби: ВАЗ 21063, д.н.з. НОМЕР_1 , 1984 року випуску знято з обліку 05.02.2009 року; MERSEDES-BЕNZ 210, д.н.з. НОМЕР_2 , 1991 року випуску, знято з обліку 29.03.2003 року; VOLKSWAGEN LT 28, д.н.з. НОМЕР_3 , 2001 року випуску, перереєстровано 02.03.2016 року на нового власника за актом прийому-передачі. Копію підтверджуючих документів надати не можливо, тому що закінчився їх термін зберігається, і вони знищені в установленому порядку.
Ухвалою 11 сесії Тернопільської міської ради народних депутатів 22 скликання від 28.05.1996 року “Про перезакріплення земельних ділянок та надання дозволів на будівництво” вилучено з користування гр. ОСОБА_5 та ОСОБА_7 земельну ділянку площею 0,10 га за адресою АДРЕСА_1 (враховуючи письмову згоду землекористувачів) та надано в постійне користування гр. ОСОБА_2 (сину ОСОБА_5 та ОСОБА_7 ), що мешкає за цією ж адресою - АДРЕСА_1 , під будівництво та обслуговування індивідуального житлового будинку. Зобов`язано вищевказаних громадян проекти на будівництво погодити з управлінням містобудування та архітектури.
24 квітня 1997 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С. посвідчено справжність підпису ОСОБА_5 (за номером в реєстрі 534) на заяві, згідно якої останній дав згоду на будівництво житлового будинку його сином ОСОБА_2 , на місці сараю, побудованого біля належного ОСОБА_5 житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 .
На замовлення ОСОБА_5 Управлінням містобудування та архітектури Тернопільської міської ради народних депутатів було виготовлено паспорт земельної ділянки № НОМЕР_5 на будівництво індивідуального житлового будинку в АДРЕСА_1 .
02 вересня 1998 року начальником управління містобудування та архітектури погоджено генплан забудови земельної ділянки по АДРЕСА_1 . Згідно генплану, забудовник – ОСОБА_5 .
Того ж дня представник ГПВАПБ при Управлінні містобудування та архітектури Тернопільського міськвиконкому ОСОБА_8 склав акт про відведення в натурі земельної ділянки площею 1000 кв.м., яка знаходиться в АДРЕСА_1 в користування ОСОБА_2 . Акт містить підписи представника ГПВАПБ ОСОБА_8 , начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак підпису ОСОБА_2 , як забудовника, немає.
22 квітня 1999 року ОСОБА_2 були видані технічні умови на тимчасове електропостачання 3-х фазного вводу за адресою АДРЕСА_1 , а також 13 травня 1999 року технічні умови на водопостачання та каналізацію житлового будинку по АДРЕСА_1 . Проекти енергопостачання та водопостачання і каналізації зобов`язано погодити з Тернопільським міським РЕМ та КП «Тернопільводоканал» відповідно.
15 травня 2008 року ТзОВ “Тернопільське міське бюро технічної інвентаризації” виготовлено технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 . Власниками вказано: ОСОБА_3 (розмір частки власності – ціла (літера Б), ОСОБА_4 (розмір частки власності – 13/25 (літера А), ОСОБА_5 (розмір частки власності – 12/25 (літера А).
Згідно із планом земельної ділянки садибного (індивідуального) житлового будинку по АДРЕСА_1 , на земельній ділянці загальною площею 1719 кв.м. знаходяться: житлові будинки літери А, Б, К; сарай літери Е, Ж; вбиральня літери Г, В, М; гараж літери Д, Л; огорожа та замощення.
Відповідно до характеристики будинку, господарських будівель і споруд, яка є частиною технічного паспорта від 15 травня 2008 року, житловий будинок під літерою А побудований в 1969 році, житловий будинок під літерою Б – в 1965 році та житловий будинок під літерою К – в 2005 році.
Згідно копії поверхових планів та журналів внутрішніх обмірів та розрахунків площ приміщень будинку АДРЕСА_3 , частина яких (план підвалу, план 1-го поверху, план 2-го поверху, план мансарди) датована 24 травня 2005 року, а частина (план цокольного поверху та журнали внутрішніх обмірів) 24 березня 2006 року, згідно яких всього по літері “К”: загальна площа 392,5 кв.м, житлова площа 69,2 кв.м, допоміжна площа 323,3 кв.м.
Відповідно до листа ТзОВ “Міське бюро технічної інвентаризації” від 26 вересня 2022 року №576/07-2, згідно обліку технічної інвентаризації станом на 29 грудня 2012 року житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . Згідно рішення суду від 05 листопада 1969 року ОСОБА_5 належить 12/25 частин будинковолодіння за адресою АДРЕСА_4 частин належить ОСОБА_7 . ОСОБА_9 проводить добудову, приймає в експлуатацію і реєструє в 2005 році, як окремий житловий будинок літ. “Б” АДРЕСА_1 . Після її смерті ОСОБА_4 реєструє спадщину на 13/25 частин будинку літ. “А” згідно свідоцтва про право на спадщину за законом посвідченого Першою Державною нотаріальною конторою 29.03.2008 за реєстром 1122. ОСОБА_5 дарує, а ОСОБА_4 приймає в дар 12/25 чистин на підставі договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Кашанською M.І. 02.09.2011 року за реєстром №1521. Житловий будинок літ. “Б” по АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 (після смерті ОСОБА_10 ) на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом посвідченого Першою Державною нотаріальною конторою 29.03.2008 за реєстром №1124. ОСОБА_2 не мав зареєстрованого права власності за адресою АДРЕСА_1 .
20 серпня 2023 року експертом з технічного обстеження будівель і споруд ОСОБА_11 затверджено технічний звіт на замовлення ОСОБА_1 . Об`єктом обстеження є індивідуальний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . За результатами технічного обстеження встановлено, що на даний час житловий будинок, літера «К» по АДРЕСА_1 , має 100% ступінь готовності, відповідає вимогам державних будівельних норм і може бути прийнятий в експлуатацію згідно порядку проведення технічного обстеження та прийняття в експлуатацію, затвердженого наказом Мінрегіонбуду від 03.07.2018 року №158. Будинок експлуатується з 2005 року.
З постанови Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 березня 2022 року вбачається, що ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 170 грн. у дохід держави. Згідно постанови ОСОБА_2 11 січня 2022 року близько 19 год. 00 хв., перебуваючи за місцем спільного проживання по АДРЕСА_1 , вчинив домашнє насильство економічного характеру відносно своєї колишньої дружини ОСОБА_1 , а саме виключив перемикач автомату в електричному щитку, чим своїми діями відключив опалення та електропостачання у розетках на третьому поверсі будинку, внаслідок чого могла бути завдана шкода фізичному здоров`ю ОСОБА_1 .
Постановою вказане судове рішення суду першої інстанції скасовано, а провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 за ч.1 ст. 173-2 КУпАП закрито на підставі п.1 ст. 247 КУпАП.
Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 листопада 2021 року у справі №607/20604/21 ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 170 грн. Обставини вчинення адміністративного правопорушення наступні: 09 листопада 2021 року близько 17 год. 00 хв. гр. ОСОБА_1 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_5 , вчинила стосовно свого колишнього чоловіка ОСОБА_2 домашнє насильство психологічного характеру, а саме: чинила на нього моральний та психологічний тиск, шляхом гучного стукання дверима та розмов з домашніми котами, чим заважала відпочивати гр. ОСОБА_2 , чим могла бути завдана шкода психічному здоров`ю останнього.
Вищевказану постанову 20 грудня 2021 року скасовано Тернопільським апеляційним судом, провадження в справі щодо ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП закрито, у зв`язку з відсутністю в її діях складу адмінправопорушення.
Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам оскаржуване судове рішення в повній мірі не відповідає.
Так, відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про стягнення компенсації вартості часток відчужених автомобілів ВАЗ 2106 та MERSEDES-BЕNZ 210, які були спільною сумісною власністю подружжя, суд першої інстанції виходив з того, що дані автомобілі були відчужені відповідачем, як титульним власником, за час шлюбу, тому презюмується, що він діяв з відома і за згодою іншого з подружжя і відповідно відсутні правові підстави для поділу такого майна. 
Стосовно позовної вимоги про поділ транспортного засобу VOLKSWAGEN LT 28, який був спільною сумісною власністю подружжя суд першої інстанції прийшов до переконання про те, що позивач має право на грошову компенсацію половини вартості спірного автомобіля, який був відчужений відповідачем без її згоди, в 2016 році, після розірвання шлюбу, однак у зв`язку із спливом строку позовної давності відмовив у задоволенні такої вимоги.
Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про визнання будинку спільною сумісної власністю, суд першої інстанції виходив з того, що не встановлено, що незавершений будівництвом житловий будинок загальною площею 392,5 кв.м., житловою площею 69,2 кв.м., по Стадникової 43 в м. Тернополі набутий (нажитий) подружжям чи одним із них за час шлюбу, а відтак належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.
Також суд відмовив у задоволенні позовної вимоги про поділ цього будинку, так як ця вимога є похідною від попередньої вимоги, у задоволенні якої відмовлено.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, проте не погоджується із мотивами, з яких суд виходив, відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про визнання незавершеного будівництвом житлового будинку спільною сумісної власністю та його поділ.
Відповідно до пункту 1 розділу VII “Прикінцевих положень” Сімейного кодексу України (далі - СК України) зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.
З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися як Кодексом про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України), так і СК України, в залежності від того який нормативний акт був чинним на час набуття спірного майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України.
Згідно статті 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.
Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно ч. 1 статті 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Згідно із частиною 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної вартості подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Статтею 71 СК України встановлено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. 
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. 
Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. 
Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. 
Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. 
Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Відповідно до ч. 2 статті 23 КпШС України, при укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.
Згідно ч. 2 статті 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
Так, з огляду на фактичні обставини справи, судом першої інстанції вірно встановлено, що транспортні засоби ВАЗ 2106, д.н.з. НОМЕР_1 , 1984 року випуску, MERSEDES-BЕNZ 210, д.н.з. НОМЕР_2 , 1991 року випуску, VOLKSWAGEN LT 28, д.н.з. НОМЕР_3 , 2001 року випуску, є об`єктами спільної сумісної власності сторін, оскільки дане майно набуте ними за час шлюбу.
З матеріалів справи вбачається, що транспортний засіб ВАЗ 2106, д.н.з. НОМЕР_1 був знятий з обліку 05.02.2009 року, а MERSEDES-BЕNZ 210, д.н.з. НОМЕР_2 був знятий з обліку 29.03.2003 року, тобто вказані автомобілі були відчужені відповідачем під час шлюбу.
З урахуванням того, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, колегія суддів приходить до переконання про обґрунтованість висновку суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про поділ цих неподільних речей шляхом виділення їх у власність відповідача та стягнення з нього компенсації замість часток позивачки у праві спільної сумісної власності на автомобілі. 
Доводи апеляційної скарги про те, що позивачка не давала згоди на відчуження вищезазначених транспортних засобів, колегія суддів до уваги не бере, з огляду на відсутність доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_1 зверталась до суду із позовом (позовами) про визнання договорів, на підставі яких були відчужені автомобілі, недійсними.
Також суд першої інстанції, з урахуванням того, що автомобіль VOLKSWAGEN LT 28, д.н.з. НОМЕР_3 був проданий відповідачем після розірвання шлюбу без згоди позивачки на його відчуження, дійшов вірного висновку, що вона має право на грошову компенсацію половини вартості спірного автомобіля 90325 грн. (180650 грн. / 2).
Стороною відповідача було подано заяву про застосування позовної давності до всіх вимог позивача, так як шлюб було розірвано 16 вересня 2011 (день набрання законної сили рішенням суду про розірвання шлюбу), а із позовом позивачка звернулась до суду 18 серпня 2022 року.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України.
Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.
Подібні за змістом правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258 цс 15.
Отже, початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, якщо шлюб розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними.
Таким чином, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.
Аналогічні за змістом правові висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445 св 18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400 св 19), від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18 (провадження №61-5819 св 19), від 28 червня 2022 року у справі № 331/3589/20 (провадження № 61-21284 св 21), від 15 травня 2023 року у справі № 200/26797/15-ц (провадження № 61-7622 св 22).
Так, в суді першої інстанції у відповіді на відзив, в частині заперечення заяви представника відповідача про застосування позовної давності, позивачка вказувала на те, що відповідач починаючи з січня 2022 року чинить їй перешкоди в користуванні житловим будинком по АДРЕСА_1 , і саме з цього часу вона дізналась про порушення свого права, а тому вважала, що з даного моменту слід обраховувати перебіг строку позовної давності. 
Під час допиту позивачки в якості свідка в судовому засіданні 08 листопада 2023 року, на запитання представника відповідача, коли позивач востаннє бачила автомобіль VOLKSWAGEN, позивач повідомила, що автомобіль стояв на подвір`ї до 2016 року, а не зверталась вона до суду тому, що не надавала цьому значення (запис засідання з 0:21:40 до 0:22:45).
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що вищезазначені заперечення позивачки ОСОБА_1 щодо заяви представника відповідача про застосування позовної давності в частині позовної вимоги щодо автомобіля VOLKSWAGEN не спростовують того, що вона повинна була дізнатися про порушення свого майнового права внаслідок відчуження (відсутності) даного автомобіля з 2016 року, оскільки як співвласник цього майна (а власність зобов`язує), повинна цікавитися належним їй майном і такі її дії не обґрунтовують поважності пропуску нею строку позовної давності.
Відтак апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що звернувшись 18 серпня 2022 року до суду із позовом про поділ спільного майна подружжя в частині вимог про грошову компенсацію половини вартості автомобіля VOLKSWAGEN LT 28, д.н.з. НОМЕР_3 , який був відчужений відповідачем без її згоди 02 березня 2016 року, ОСОБА_1 без поважних причин пропустила трирічний строк позовної давності.
Таким чином, судом обґрунтовано відмовлено у задоволенні вказаної позовної вимоги у зв`язку із спливом позовної давності.
Доводи апеляційної скарги вказаного висновку суду першої інстанції не спростовують.
Щодо позовної вимоги про визнання спільною сумісною власністю подружжя незавершеного будівництвом житлового будинку, загальною площею 392,5 кв.м., житловою площею 69,2 кв.м., по АДРЕСА_1 та в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнання за позивачем права власності на 1/2 частину вказаного будинку, колегія суддів зазначає наступне.
Об`єкт незавершеного будівництва - це об`єкт, на який видано дозвіл на будівництво, понесені витрати на його спорудження, але не прийнятий в експлуатацію відповідно до законодавства.
Набуття права власності на об`єкти незавершеного будівництва визначено у статті 331 ЦК України. За змістом частини другої цієї статті право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.
Відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.
За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію.
Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання.
Зазначене узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19 (провадження № 14-56цс22).
У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, про те, що оскільки спірний об`єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя; будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача; позивачка позбавлена можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна, є підстави для визнання за позивачкою права на частину спірного об`єкта незавершеного будівництва.
Так, колегією суддів встановлено, що спірним майном є незавершений будівництвом будинок по АДРЕСА_1 , який побудований у 2005 році, тобто під час перебування сторін у шлюбі, який не зданий в експлуатацію та який не зареєстрований у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим неможливо визнати його спільною сумісною власністю.
В даному випадку у позивачки виникає право на частину будівельних матеріалів і виконаних робіт, вкладених у будівництво житлового будинку на час припинення шлюбу або на присудження компенсації за належну їй частку майна, однак таких вимог ОСОБА_1 у даній справі не заявила, а тому нею обрано невірний спосіб захисту своїх прав.
З урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу, колегія суддів приходить до переконання, що саме із вищезазначених підстав слід відмовити у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю подружжя незавершеного будівництвом житлового будинку, загальною площею 392,5 кв.м., житловою площею 69,2 кв.м., по АДРЕСА_1 та проведення його поділу з визнанням за позивачем права власності на 1/2 частину вказаного будинку.
Разом з тим, позивачка не позбавлена можливості захистити своє право шляхом пред`явлення вимоги про визнання права на частину будівельних матеріалів і конструктивних елементів незавершеного будівництвом будинку або з урахуванням конкретних обставин ставити питання про залишення майна одній із сторін з одночасним присудженням компенсації.
Такі висновки кореспондуються із правовою позицією, що міститься в постанові Верховного Суду від 16 лютого 2024 року у справі №209/510/21.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 18 серпня 2021 року у справі № 359/3859/17, є помилковими.
Відповідно до змісту пункту 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 696/1693/15-ц сформульовано такий висновок: під судовим рішенням у подібних правовідносинах потрібно розуміти такі рішення, де схожими є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.
Так, Верховний Суд у справі 359/3859/17 про поділ майна подружжя погодився із судовими рішеннями апеляційної інстанції про можливість визнання об`єктів незавершеного будівництва спільною сумісною власністю подружжя та їх поділу (постанови від 28 жовтня 2019 року та від 18 серпня 2021 року). У цих судових рішеннях були враховані висновки Верховного Суду України, викладені, зокрема, у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, від яких відступила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19. Відсутність згадки повного переліку постанов, від висновку хоча би в одній із яких щодо застосування норм права Велика Палата Верховного Суду відступила, не означає, що відповідний висновок надалі застосовний (постанови від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц, від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункт 42; № у ЄДРСР 106558740), від 26 жовтня 2022 року у справі № 201/13239/15-ц (пункт 43; № у ЄДРСР 108930839), від 14 червня 2023 року у справі № 448/362/22 (пункт 66; № у ЄДРСР 111647957)).
З огляду на зазначене безпідставним є посилання в апеляційній скарзі на висновки Верховного Суду, сформульовані у постанові від 18 серпня 2021 року у справі № 359/3859/17.
Оскільки судом першої інстанції спір по суті вирішено правильно, тому колегія суддів приходить до переконання, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю подружжя незавершеного будівництвом житлового будинку та його поділу змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В решті рішення суду слід залишити без змін.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Щодо судових витрат.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Ураховуючи, що за результатами апеляційного перегляду справи, результат вирішення справи залишився незмінним, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — задовольнити частково.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 листопада 2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю подружжя незавершеного будівництвом житлового будинку та його поділу — змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В решті рішення суду залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Повний текст постанови складено 18 квітня 2024 року.

Головуючий                                                 Гірський Б.О.

Судді:                                                                Храпак Н.М.                                                                                                                                
                                                                       Хома М.В.