Номер провадження: 22-ц/813/1512/24 
Справа № 521/5189/22
Головуючий у першій інстанції Михайлюк О.А.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.05.2024 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів: Громіка Р.Д., Сегеди С.М., 
при секретарі судового засідання: Узун Н.Д.,
за участю відповідача – ОСОБА_1 , представника відповідача – ОСОБА_2 , представника третьої особи – ОСОБА_3 ,
переглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06 квітня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини, зміну розміру аліментів на дітей, стягнення аліментів на дітей, треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , орган опіки та піклування в особі Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, -
В С Т А Н О В И В:
13 квітня 2022 року ОСОБА_4 звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини, зміну розміру аліментів на дітей, стягнення аліментів на дітей, треті особи: ОСОБА_6 , орган опіки та піклування в особі Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, посилаючись на те, що вони з відповідачкою є батьками неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Позивач зазначив, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 30 травня 2014 року з нього на користь відповідачки стягнуто аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку щомісячно, однак з 21 січня 2020 року старший син ОСОБА_8 проживає разом із ним, якого він повністю утримує.
Відповідно до редакції позовної заяви від 10 травня 2022 року, позивач просив суд визначити місце проживання сина ОСОБА_8 разом із ним за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати виконавчий лист Малиновського районного суду м. Одеси від 04.06.2014 по справі №512/3504/14-ц у частині стягнення з нього аліментів на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь відповідачки таким, що не підлягає виконанню, починаючи з 21 січня 2020 року та із вказаної дати стягувати щомісяця з нього аліменти лише на утримання неповнолітнього молодшого сина ОСОБА_9 на користь відповідачки у розмірі 1/6 всіх видів заробітку, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до моменту досягнення молодшим сином повноліття; стягувати щомісяця з відповідачки аліменти на утримання неповнолітнього старшого сина на його користь у розмірі 1/6 всіх видів заробітку, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до моменту досягнення старшим сином повноліття, починаючи з 21 січня 2020 року щомісячно й до досягнення дитиною повноліття; стягнути з відповідачки на його користь судові витрати.
Позивач в судове засідання в суді першої інстанції, призначене на 06 квітня 2023 року не з`явився, однак приймав участь в попередніх засіданнях, в ході розгляду справи підтримував свої позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні. В дане судове засідання з`явився представник позивача ОСОБА_10 , який підтримав позовні вимоги, просив суд їх задовольнити в повному обсязі.
Відповідач у судове засідання з`явилася разом з представником ОСОБА_2 , позовні вимоги не визнали, просили суд закрити провадження в частині визначення місця проживання дитини ОСОБА_5 та в частині щодо стягнення з відповідачки на користь ОСОБА_5 аліментів, в іншій частині позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Третя особа ОСОБА_6 у судове засідання не з`явився, подав до суду пояснення, відповідно до яких не заперечував проти задоволення в повному обсязі позову, просив розглядати справу за його відсутності.
Представник третьої особи органу опіки та піклування в особі Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради у судове засідання не з`явилася. 
Представник третьої особи органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради в судове засідання не з`явилася, подав до суду заяву, відповідно до якої просив розглядати справу за відсутності представника органу опіки та піклування.
06 квітня 2023 року рішенням Малиновського районного суду м. Одеси в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини, зміну розміру аліментів на дітей, стягнення аліментів на дітей, треті особи: ОСОБА_6 , орган опіки та піклування в особі Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06 квітня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
До Одеського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від відповідачки ОСОБА_1 в якому вона наголошує на правильності висновків суду першої інстанції та просить суд залишити оскаржуване рішення суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
16 листопада 2023 року ухвалою Одеського апеляційного суду заяву ОСОБА_5 про залучення третьої особи задоволено.
Залучено ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в якості третьої особи по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини, зміну розміру аліментів на дітей, стягнення аліментів на дітей, треті особи: ОСОБА_6 , орган опіки та піклування в особі Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради.
В судове засідання, призначене на 30 травня 2024 року об 15 год 10 хв з`явились: відповідачка – ОСОБА_1 , та її представник – ОСОБА_2 , представник третьої особи – ОСОБА_3 , інші сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.
Заяв чи клопотань про відкладення судового засідання апеляційним судом отримано не було.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).   Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що хоча тривалий час син ОСОБА_8 проживає в сім`ї батька, у якій для нього створені належні умови, і що між дитиною та матір`ю дійсно втрачений сталий емоційний зв`язок, однак це відбулося внаслідок перешкоджання батьком в участі матері у вихованні сина, спілкуванні з ним, що суперечить сімейним цінностям, які полягають у повазі один до одного та якнайкращому вихованні дитини, враховуючи саме її інтереси. Також, судом першої інстанції взято до уваги той факт, що станом на час розгляду справи ОСОБА_11 виповнилося 13 років, 12 червня 2023 року, тобто через три місяці, йому виповниться 14 років та відповідно до норм сімейного законодавства він самостійно може визначити своє місце проживання. Стосовно вимоги щодо визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, суд зазначив, що позивачем не доведено помилковість видачі виконавчого листа; добровільного виконання боржником чи іншою особою рішення суду, внаслідок чого обов`язок припинився; припинення обов`язку боржника з інших причин.
Апеляційний суд, дослідивши апеляційну скаргу, вважає вірними вказані висновки суду першої інстанції з огляду на таке.
Так, судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 є батьками неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 .
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 22 травня 2014 року по справі №521/3504/14-ц стягнуто з ОСОБА_4 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно у розмірі 1/3 частин з усіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 14 березня 2014 року; стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 243 (двісті сорок три) гривні 60 (шістдесят) копійок.
ОСОБА_1 у 2019 році зверталася до виконавчої служби щодо стягнення аліментів, виконавцем відкрито виконавче провадження №43840656, однак відповідачка написала заяву про повернення виконавчого листа.
Постановою від 27 січня 2020 року державним виконавцем Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Свиридюк Людмилою Вадимівною відкрито виконавче провадження №61070552 з примусового виконання виконавчого листа №521/3504/14-ц виданого 04 червня 2014 року про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 аліментів у розмірі 1/3 частин заробітку.
Згідно довідки Малиновського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області від 03.02.2020, ОСОБА_1 22 січня 2020 року зверталася до чергової частини Малиновського ВП з проханням прийняти заходи до її колишнього чоловіка ОСОБА_4 , який забрав їх спільну дитину ОСОБА_5 , 2009р.н., та не віддає.
Відповідно до висновку органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання неповнолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 06.03.2023 за №01-05-з/348вх(22), орган опіки та піклування вважає доцільним визначення місця проживання неповнолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_4 .
З вказаного висновку вбачається, що ОСОБА_4 працює вантажником у фізичної особи ОСОБА_12 , на наркологічному обліку не значиться.
Спеціалістами Служби у справах дітей Одеської міської ради 29 серпня 2022 року здійснено вихід за місцем проживання батька за адресою: АДРЕСА_1 , з`ясовано, що в будинку проживають малолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дружина батька ОСОБА_13 та її неповнолітня донька ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на даний час в помешканні проводяться ремонтні роботи, у малолітнього ОСОБА_8 є власна мебльована кімната.
16 вересня 2022 року спеціалістами Служби у справах дітей Одеської міської ради здійснено вихід за місцем проживання матері ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , з`ясовано, що в будинку зроблений сучасний ремонт, є окрема мебльована дитяча кімната, з ОСОБА_15 проживає молодший син ОСОБА_7 .
Також судом встановлено, що ОСОБА_5 навчається в 7-Г класі Одеської загальноосвітньої школи №61 І-ІІІ ступенів Одеської міської ради, що підтверджується довідкою від 09.03.2022 за №02-08/232.
Звертаючись із апеляційною скаргою, ОСОБА_4 вказує, що судом першої інстанції було зроблено надуманий висновок щодо втрати емоційного зв`язку з мамою саме через вплив батька, так як апелянт вважає, що доказів вказаного матеріали справи не містять, сама дитина про такий факт не згадувала, а психологом під час судового засідання була дана рекомендація щодо проживання дитини разом із батьком. На думку апелянта, вказане не було враховано судом першої інстанції під час ухвалення рішення по суті справи, що наразі призводить до порушення прав дитини.
Апеляційний суд, досліджуючи вказані доводи апеляційної скарги вважає їх неспроможними з огляду на наступне.
Згідно статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
Згідно статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно частини восьмої статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Частинами другою, третьою статті 160 Сімейного кодексу України передбачено, що місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Відповідно до частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішено органом опіки та піклування або судом.
Суд виходить з того, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дітей. Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з батьків.
Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись, насамперед, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.
Судом з`ясовано, що під час розгляду справи в суді першої інстанції в судовому засіданні було допитано, в присутності психолога ОСОБА_16 , допитано дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_7 . ОСОБА_8 пояснив суду, що він з січня 2020 року проживає разом із батьком та його новою сім`єю за адресою: АДРЕСА_3 , причиною переїзду до батька стала сварка з мамою, вказав, що хоче проживати з батьком, але якщо суд вирішить, що він буде проживати з мамою – то буде жити з нею. Також розповів суду, що з молодшим братом та матір`ю спілкується та бачиться рідко, у проживанні разом з мамою йому подобалося, що він міг спілкуватися з братом.
ОСОБА_9 розповів суду, що він не часто бачиться та спілкується з братом та батьком, переживає через це.
Психолог ОСОБА_16 зазначила, що між ОСОБА_8 та матір`ю втрачений сталий емоційний зв`язок, син не має поваги до матері, батько має донести до дитини почуття поваги, а матір має бути у житті старшого сина. Також, ОСОБА_16 вказано про доцільність визначення місця проживання із батьком.
Слід зазначити, що озвучена в судовому засіданні думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується під час вирішення питання про визначення місця проживання дитини, оскільки вона може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким дитина через вік неспроможна надавати об`єктивну оцінку, та не завжди відповідає інтересам самої дитини.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, з огляду на те, що дитина є найбільш вразливою стороною під час будь-яких сімейних конфліктів, судовий розгляд сімейних спорів, в яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що дитиною – ОСОБА_5 не було зазначено про відсутність бажання проживати разом із матір`ю або наявність факторів, які б унеможливили таке проживання, а навпаки, під час судового засідання ним вказано, що у випадку постановлення судом рішення про його проживання із мамою, то він буде проживати з нею. 
Визначення місця проживання дитини матір`ю, з якою він безперервно проживав тривалий період в оточенні інших рідних йому людей, зокрема рідного брата, забезпечує розвиток дитини у безпечному, спокійному і стійкому середовищі та не впливає на взаємини сина з батьком, оскільки не позбавляє його прав і не звільняє від виконання батьківських обов`язків.
Також, колегія суддів вважає доцільним твердження суду першої інстанції про те, що станом на час постановлення рішення суду ОСОБА_11 виповнилося 13 років, 12 червня 2023 року, тобто через два місяці, йому виповнилося 14 років та відповідно до норм сімейного законодавства він самостійно може визначити своє місце проживання.
На думку апеляційного суду, зазначене жодним чином не свідчить про ігнорування судом першої інстанції інтересів дитини чи намагання звести розгляд справи до формальних тверджень, як вказує апелянт в апеляційній скарзі, а навпаки підтверджує цінність самостійної думки дитини при вирішенні питання щодо місця його проживання, згідно із правом, наданим йому законом.
Посилання апелянта на моральне пригнічення дитини через відсутність місця реєстрації апеляційний суд також не може взяти до уваги, адже у заяві ОСОБА_5 про залучення його як третьої особи по справі в якій він зазначив, що на момент розгляду справи проживає разом із бабусею, а батько ОСОБА_4 не здійснював жодних дій щодо реєстрації його місця проживання, таким чином, слід зробити висновок про намагання апелянта ввести суд в оману твердженнями про моральне пригнічення дитини.
Апеляційний суд звертає увагу апелянта на те, що батько дитини, який безсумнівно відіграє важливу роль у її житті та розвитку, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того, з ким дитина буде проживати. Виходячи із встановлених обставин цієї справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дитини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, визначаючи місце проживання дитини з матір`ю, дійшов обґрунтованого висновку про те, що зазначене відповідатиме якнайкращим інтересам дитини, сприятиме повноцінному її вихованню та розвитку у звичному для неї середовищі.
ОСОБА_4 також вказує, що судом не було встановлено факту виконання матір`ю своїх батьківських обов`язків належним чином та проігноровано двократне виконання таких обов`язків батьком, адже, на думку апелянта, стягнення з нього аліментів в той час коли дитина проживає разом із ним є подвійним стягненням так як ОСОБА_4 придбав для сина все необхідне для комфортного проживання та навчання.
Апеляційний суд не може погодитись із такими доводами апеляційної скарги, так як необхідно звернутись до положень ч. 2 ст. 181 СК України, e яких визначено, що за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. 
Слід наголосити, що належне виконання батьком (матір`ю) батьківських обов`язків щодо дитини саме по собі не є безумовною підставою для визначення місця проживання дитини саме з ним (нею). 
Такого висновку прийшов Верховний Суд у постанові від 08 вересня 2021 року у справі №607/25451/19.
Тобто, належне виконання батьком свого обов`язку із забезпечення дитини необхідним одягом, меблями, тощо для комфортного проживання та навчання не свідчить про подвійний тягар відповідальності одного з батьків.
Крім того, апеляційний суд берез до уваги той факт, що при дослідженні місця проживання матері, було встановлено, що в квартирі наявна окрема мебльована кімната для дитини з сучасним ремонтом, тобто відсутні обставини, які б свідчили про неналежне виконання матір`ю своїх батьківських обов`язків в частині забезпечення комфортного місця проживання та навчання дитини.
Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини, і той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпоряджанні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України.
Отже, є неправильним твердження апелянта, що у нього наявна заборгованість перед ОСОБА_1 , адже несплачені кошти є власністю дитини і за бажанням самої дитини ОСОБА_5 має право на самостійне одержання аліментів.
В свою чергу, є правильними висновки суду першої інстанції про те, що  за наявності судового рішення, яке набрало законної сили та підлягає виконанню, позивачем не доведено помилковість видачі виконавчого листа; добровільного виконання боржником чи іншою особою рішення суду, внаслідок чого обов`язок припинився; припинення обов`язку боржника з інших причин.
Колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що обов`язок батьків в утриманні дитини не може зводитись до окреслення чітких сум грошових коштів, так як потреби дитини можуть змінюватись у зв`язку з віком або іншими обставинами, що створює для батьків обов`язок забезпечення комфортних умов для проживання та навчання дитини в рамках її потреб.
Щодо вимоги про стягнення аліментів з ОСОБА_1 , слід зазначити, що для зміни стягувача аліментів не було встановлено жодних підстав, так як місце проживання за рішенням суду змінено не було, як і не підлягають задоволенню вимоги щодо зменшення суми аліментів, які сплачує ОСОБА_4 з огляду на наступне.
Так, в апеляційній скарзі, окрім вже висловленої e позовній заяві правової позиції щодо зміни розміру аліментів, апелянтом також вказано про нову обставину – народження доньки ОСОБА_17 під час розгляду справи в суді першої інстанції.
Апеляційний суд не приймає вказаний довід апеляційної скарги та додані докази у вигляді свідоцтва про народження ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_5 з огляду на наступне.
Пунктом 3 ст. 367 ЦПК України, визначено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Апелянт вказує, що не мав змоги подати докази зміни сімейного стану, а саме народження дитини, в суді першої інстанції так як Софія народилася пізніше ніж було закінчено підготовче провадження.
Апеляційний суд вважає такі пояснення неспроможними, адже про вагітність дружини ОСОБА_4 був обізнаний ще до народження дитини, крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази про повідомлення ОСОБА_4 таких обставин, що стануть причиною зміни його сімейного стану.
Слід наголосити, що ОСОБА_4 під час розгляду справи в суді першої інстанції не був позбавлений права звернутися із відповідними доказами та клопотанням про поновлення строку на їх подання, зазначивши обґрунтування такого пропуску як він зробив це звертаючись із апеляційною скаргою.
З огляду на зазначене, нові докази не можуть бути прийняті апеляційним судом та враховані під час розгляду справи.
Таким чином, доводи апелянта зводяться до критики висновків суду першої інстанції та не підтверджуються будь-якими доказами. Крім того, будь-яких підтверджень щодо існування обставин, за яких проживання дитини з матір`ю не відповідатиме якнайкращим інтересам дитини, щодо погіршення умов проживання або неналежних умов проживання, щодо негативних особистісних характеристик відповідача, перешкоджання позивачу в спілкуванні з дитиною, позивачем до суду не надавалось.
З огляду на вищевказане, в апеляційній скарзі відсутні доводи, які б свідчили про порушення судом першої інстанції норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до формальних міркувань та не впливають на розгляд справи по суті. При цьому апеляційний суд зауважує, що Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі RuizTorija v. Spain, серія A, №303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги не спростували правильних суду першої інстанції, апеляційний суду на підставі ст. 375 ЦПК України, відхиляючи апеляційну скаргу, залишає рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_4 - залишити без задоволення.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06 квітня 2023 року- залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 12 червня 2024 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

С.М. Сегеда

Р.Д. Громік