Справа № 344/305/15-ц 
Провадження № 22-ц/4808/663/24
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А. 
Суддя-доповідач Барков В. М.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2024 року м. Івано-Франківськ

       Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:
               головуючого судді:        Баркова В. М.,
       суддів:                Луганської В. М.,
       Мальцевої Є. Є.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 лютого 2024 року, в складі судді Пастернак І. А., ухвалене в м. Івано-Франківську Івано-Франківської області, у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2015 року позивач Публічне акціонерного товариство комерційний банк «ПриватБанк » (надалі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернувся до суду із позовом до відповідачки ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовні вимоги мотивує тим, що 10 травня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та  ОСОБА_1  було укладено кредитний договір № IFU0GA00000351. Згідно умов договору банк надав відповідачці кредит у сумі 66 000 дол. США до 10 травня 2017 року, а відповідачка зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.
Всупереч умовам договору та вимог законодавства відповідачка своїх зобов`язань не виконала та допустила заборгованість за кредитом у розмірі 33 977,77 дол. США, яка складається з наступного: 27 713,27 дол. США заборгованість за кредитом; 3 032,75 дол. США заборгованість по процентам за користування кредитом; 932,77 дол. США заборгованість по комісії за користування кредитом; 665,17 дол. США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, а також штрафи відповідно до договору: 16,61 дол. США штраф (фіксована частина), 1 617,20 дол. США штраф (процентна складова).
14 грудня 2023 року представник позивача подала заяву про збільшення позовних вимог, в якій просить задовольнити позов та стягнути з відповідачки на користь позивача заборгованість за кредитом у розмірі 74 043,30 дол. США, що складає еквівалент 2 706 482,53 грн. (т. 3 а.с. 60-62).
25 червня 2015 року відповідачка подала зустрічну позовну заяву, в якій просила визнати недійсним кредитний договір № IFU0GA00000351 укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 .
Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 27 лютого 2024 року зустрічний позов ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання договору недійсним залишено без розгляду.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 27 лютого 2024 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № IFU0GA00000351 від 10 травня 2007 року в сумі 21 000,89 доларів США, з яких: 18 888,85 доларів США заборгованість за тілом кредитом, 1 624,71 доларів США заборгованість по процентах за користування кредитом, 487,33 доларів США пеня, а також судовий збір у розмірі 11 514,59 грн.
В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції встановленим обставинам справи, просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог із стягнення заборгованості за комісією скасувати, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» в цій частині, а також виключити з мотивувальної частини рішення суду від 27 лютого 2024 року висновок суду про те, що «кредитні правовідносини між банком та ОСОБА_1 припинилися 22 грудня 2014 року ». В іншій частині рішення залишити без змін.
Апеляційна скарга мотивована тим, що відмовляючи у задоволенні позову у стягненні заборгованості за комісією, суд помилково застосував положення частини 4 статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» від 22 вересня 2011 року, що набрали чинності після укладення кредитного договору та виникнення спірних правовідносин, у зв`язку з чим помилково зменшив розмір позовних вимог.
Також не погоджується із висновком суду стосовно того, що кредитні правовідносини між банком та відповідачкою припинилися 22 грудня 2014 року. Адже, чинне законодавство не передбачає таку підставу припинення кредитних правовідносин, як подача позову про дострокове стягнення боргу. Зміна строку виконання зобов`язання не припиняє ні кредитні правовідносини, ні зобов`язання за ними.
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи категорію справи, ціну позову розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Згідно з статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає,що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, змінивши мотивувальну частину рішення.
Суд першої інстанції встановив, що 10 травня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № IFU0GA00000351 (том 1 а.с. 11-13).
Відповідно до аудиторського висновку від 27 листопада 2015 року, загальна сума заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором № IFU0GA00000351 від 10 травня 2007 року станом на 01 грудня 2014 року склала 13 876,09 доларів США (том 2 а.с. 102-112).
Рішенням Івано-Франківського міського суду 18 квітня 2022 року у справі № 344/19160/21, яке залишено постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 13 вересня 2022 року без змін, визнано виконавчий напис приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Боднар І. М. № 2156 від 19 липня 2019 року таким, що не підлягає виконанню (том 3 а.с. 3-10, 11-29).
Розглядаючи справу № 344/19160/21 суд встановив, що приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Боднар І. М. 19 липня 2019 року вчинив виконавчий напис № 2156 про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1  в рахунок погашення заборгованості  ОСОБА_1  перед АТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором від 10 травня 2007 року за період з 10 травня 2007 року по 05 березня 2019 року в розмірі 73 572,49 доларів США, що за курсом НБУ станом на 05 березня 2019 року становить 1 973 735,30 грн. з яких: 18 888,85 доларів США заборгованість за кредитом; 20 179,66 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 4 560 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; пені в сумі 29 943,97 доларів США.
Згідно з наданим АТ КБ «ПриватБанк» розрахунком станом на 10 жовтня 2023 року у відповідача утворилася заборгованість перед банком у розмірі 74 043,30 доларів США з яких: 18 888,85 доларів США заборгованість за кредитом, що складає еквівалент 690 438,47 грн.; 20 594,45 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом, що складає еквівалент 752 782,75 грн.; 4 560 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом, що складає еквівалент 166 680,31 грн. Погашено пені в т.ч. списано 13 556,41 дол. США, що складає еквівалент 495 523,39 грн. Загальна сума нарахованої пені 30 000 дол. США, що складає еквівалент 1 096 581 грн. (том 3 а.с. 63-76).
Відповідно до статей 526, 530, 610 Цивільного кодексу України, частини 1 статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1054 ЦК України).
Згідно з частиною 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
У відповідності до положень статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Частинами 1, 3 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).
Пунктом 7.1 кредитного договору № IFU0GA00000351 від 10 травня 2007 року передбачено сплату позичальником винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту (комісія).
Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.
У відповідності до частин першої-третьої 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.
Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).
Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту – це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконання прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.
Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.
Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18).
Таким чином умови кредитного договору № IFU0GA00000351 від 10 травня 2007 року, визначенні пунктом 7.1., зокрема про обов`язок позичальника сплачувати винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною 3 статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок.
Відтак, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог в частині стягнення комісії за договором а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.
Проте суд першої інстанції помилково вважав припиненими з 22 грудня 2014 року кредитні правовідносини між сторонами, оскільки відповідно до п. 5.1. кредитного договору він діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором.
Крім того, статті 598-609 Глави 50 Розділу І Книги п`ятої ЦК України не містять такої підстави для припинення зобов`язання, як вимога про дострокове повернення кредиту.
Така вимога, як правильно зазначив суд першої інстанції, припиняє тільки право позивача нараховувати проценти та пеню, передбачені умовами кредитного договору.
Відтак, доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими, тому рішення суду першої інстанції необхідно змінити, виключивши з його мотивувальної частини посилання на те, що кредитні правовідносини між банком та ОСОБА_1 припинилися 22 грудня 2014 року.
З інших підстав рішення суду не оскаржується.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» – задовольнити частково.
Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 лютого 2024 року – змінити, виключивши з його мотивувальної частини посилання на те, що кредитні правовідносини між банком та ОСОБА_1 припинилися 22 грудня 2014 року.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 21 травня 2024 року.

Судді                                                        В. М. Барков

       В. М. Луганська

       Є. Є. Мальцева