ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2024 року 
м. Черкаси   

Справа № 712/14190/23		
Провадження № 22-ц/821/713/24		
категорія: 311020000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Василенко Л. І.,
суддів: Карпенко О. В., Новікова О. М.,
секретаря: Ярошенка Б. М.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Державне підприємство зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 08 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» про стягнення заборгованості із заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку і стягнення компенсації втрати частини доходів, у складі головуючої судді Троян Т. Є., повний текст рішення складено 08 березня 2024 року,

в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулася в суд з даним позовом.
Свої вимоги мотивує тим, що у 2015 році він був призначений на посаду начальника фінансово-економічного управління Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго», а з 2020 року – заступником директора з управління активами ДПЗД «Укрінтеренерго». 
18 липня 2023 року він був звільнений із займаної посади на підставі Наказу № 66-к/тр від 12.07.2023 за ст. 38 КЗпП в зв`язку з виходом на пенсію за віком. Останнім днем його роботи було 18.07.2023. Отже, 18.07.2023 роботодавець був зобов`язаний видати йому як працівнику письмове повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні. 
Зазначив, що борг відповідача перед ним згідно розрахункового листа складав 644336,15 грн. 
Вважає, що відповідач свого обов`язку щодо належного письмового повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні не виконав, оскільки розрахунковий листок за липень 2023 року не містить належних реквізитів діловодства та не засвідчений уповноваженими особами підприємства – директором і головним бухгалтером. Виплату належних працівнику при звільненні з нарахованої заробітної плати, одноразової матеріальної допомоги та компенсації за невикористану щорічну відпустку на день звільнення з ним відповідач не провів, чим порушив його права і захищені законом інтереси.
Вказав, що після звільнення працівника – ОСОБА_1 з 18 по 31 липня 2023 року відповідач лише частково погасив заборгованість із нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі 33422,54 грн. За період з часу звільнення по дату звернення до суду (18 липня – 20 грудня 2023 року) відповідач з суми 644336,15 грн заборгованості із заробітної плати погасив суму 484864,18 грн та залишився винним позивачу 159471,97 грн. Інших перерахувань заробітної плати та на інші рахунки позивача відповідач не здійснював, конкретних строків погашення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, відповідач не повідомляє, а також не повідомляє залишок заборгованості з виплати заробітної плати. 
Вважає, що з відповідача належить стягнути заборговану йому заробітну плату в сумі 159471,97 грн.
У зв`язку з несвоєчасним розрахунком із звільненим працівником, роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Оскільки відповідач неправомірно не виплатив нараховану йому заробітну плату в день звільнення, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки в сумі 473708,04 грн.
Крім того, підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу. Вважає, що з відповідача на його користь підлягає стягненню компенсація втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати в сумі 9403,09 грн.
06.02.2024 позивач збільшив розмір позовних вимог та зазначив, що 17.01.2024 відповідач повністю погасив заборгованість із заробітної плати й інших обов`язкових платежів при звільненні. Вказав, що 31 січня 2024 року отримав довідку про розмір середньої заробітної плати, яка складала 5325,67 грн. Тому позовні вимоги підлягають збільшенню з урахуванням зазначеної довідки, а саме 131 робочий день * 5325,67 грн. = 697662,77 грн.
Тому остаточно просив стягнути з Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» на його користь 697662,77 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, починаючи з 19 липня 2023 року (наступний день після звільнення) по 17 січня 2024 року (день остаточного розрахунку), допустити рішення до негайного виконання; судові витрати покласти на відповідача. 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 08 березня 2024 року позов задоволено частково.
Стягнуто з Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 20000 грн.
Стягнуто з Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» на користь держави 195,35 грн судового збору. 
Рішення суду мотивоване тим, що відповідач, у визначені законом строки, не провів повного розрахунку із позивачем, проте станом на 18.01.2024 борг підприємства перед позивачем щодо виплати заробітної плати та інших обов`язкових платежів відсутній, що не заперечується і самим позивачем.
Суд дійшов висновку, що з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, враховуючи фінансовий стан відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідає обставинам цієї справи та наведеним вище критеріям, розмір відповідальності відповідача за прострочення сплати належних при звільненні позивача виплат в сумі 20000 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було б передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 11 березня 2023 року, ОСОБА_1 вважаючи, що оскаржуване рішення ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, без повного та всебічного з`ясування обставин по цій справі, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 08 березня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити в повному обсязі його позовні вимоги.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції з урахуванням ціни позову у цій справі, яка складає 697662,77 грн, що станом на 01 січня 2023 року перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2684 грн*250=671000 грн), розглянувши справу у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, фактично віднесши її до малозначної порушив порядок здійснення цивільного судочинства.
Вважає, що суд першої інстанції, застосувавши до даних правовідносин правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та інші, проігнорувавши правову позицію Верховного Суду, викладену в постановах від 28 червня 2023 року у справі № 560/11489/22, від 30 листопада 2023 у справі № 380/19103/22, від 29 січня 2024 року у справі № 560/9586/22 і від 22 лютого 2024 року у справі № 560/831/23, щодо застосування ст. 117 КЗпП України, в редакції, яка діяла з 19 липня 2022 року, порушив приписи ст. 10 ЦПК України, оскільки нормативно-правове регулювання ст. 117 КЗпП України на час виникнення спірних правовідносин між позивачем та відповідачем і вирішення справи в суді змінилось, а відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні була обмежена законодавством у часі 6 місяцями, що виключає можливість зловживання працівника при зверненні до суду.
Зазначає, що суд першої інстанції порушив принцип змагальності сторін, надавши в цій справі перевагу доводам і аргументам відповідача, знехтувавши доводами та аргументами позивача, чим порушив принцип рівності сторін у процесі. Крім того, він не отримував відзиву відповідача на позов, чим був позбавлений можливості ознайомитись із ним і надати відповідь на нього.
Також зазначає, що суд не дослідив і не дав належної оцінки доказам у цій справі, як окремо, так і в сукупності, зокрема: довідці про доходи ОСОБА_1 з січня по липень 2023 року, виданої ДПЗД «Укрінтеренерго», довідці ОК-5 про сформовані індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_1 , з реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування застрахованих осіб ПФУ, довідці ДПЗД «Укрінтеренерго», № 1 від 18.01.2024.

28 березня 2024 року ДПЗД «Укрінтеренерго» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просило суд відмовити позивачу у задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Вважає, що судом першої інстанції прийнято законне, обґрунтоване рішення із застосуванням норм матеріального та процесуального права з повним та всебічним з`ясуванням обставин в цій справі, що мають значення.
ДПЗД «Укрінтеренерго» заперечує проти задоволення апеляційної скарги у зв`язку з тим, що доводи скаржника про неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції, та про неповне з`ясування судом фактичних обставин справи є необґрунтованими та безпідставними, свідчать про те, що позивач вводить суд в оману, маніпулює фактами та зловживає правом, адже компенсацію за невчасний розрахунок позивач отримав, як і матеріальну допомогу та компенсаційні виплати, а заявлена в позовній заяві неправомірно завищена сума може призвести до невиплати заробітної плати іншим працівникам.
Вважає твердження позивача про неврахування судом першої інстанції п. 5 ч. 4 ст. 274 ЦПК України безпідставним.
Наголошує, що за положеннями ст. 117 КЗпП України обов`язковою умовою для покладення на роботодавця відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Вина роботодавця у затриманні виплати належних працівникові сум при звільненні у даній справі відсутня.

Установлені судом першої інстанції фактичні обставини справи

20.03.2015 ОСОБА_1 прийнятий на посаду начальника фінансово-економічного управління Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго», а з 2020 року переведений на посаду заступника директора з управління активами цього ж підприємства (а.с. 15-17).
12 липня 2023 року на підставі Наказу № 66-к/тр ОСОБА_1 , заступника директора з управління активами, звільнено з роботи Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» 18 липня 2023 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком згідно статті 38 КЗпП України (а.с. 18).
Належні на день звільнення розрахункові кошти в сумі 649192,82 грн проведені зі ОСОБА_1 18.01.2024, що підтверджується Довідкою ДПЗД «Укрінтеренерго» (а.с. 97).

Мотивувальна частина
Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з принципом диспозитивності (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 49 ЦПК України).
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3, ч. 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає, з огляду на наступне.
Предметом спору в цій справі є стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Аналогічне положення закріплені в ст. 21 КЗпП, відповідно до якої роботодавець зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату на виконану ним роботу, визначену трудовою угодою.
Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до ст. 117 КЗпП України (у редакції, викладеній відповідно до Закону України від 1 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»; далі – «Закон № 2352-ІХ») у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Наведена редакція ст. 117 КЗпП України набрала законної сили з 19 липня 2022 року.
З матеріалів справи вбачається, що позивача ОСОБА_1 , на підставі наказу № 66-к/тр від 12 липня 2023 року, звільнено з посади заступника директора з управління активами Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» 18 липня 2023 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком згідно ст. 38 КЗпП України.
Належні на день звільнення розрахункові кошти в сумі 649192,82 грн виплачені ОСОБА_1 17.01.2024, тобто з порушенням вимог, визначених в ст. 116 КЗпП України.
Тож, спірний період у цих правовідносинах охоплює з 18 липня 2023 року до 17 січня 2024 року, що становить 131 робочий день.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).
Пунктом 2 Порядку передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
Згідно з п. 8 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати проводиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 січня 2023 року у справі № 752/23602/20 (провадження № 61-12064св22), зазначено, що «суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. При цьому відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період у разі перебування на посаді працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори. 
Відповідно до пп. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в ст. 167 цього Кодексу (за загальним правилом 18 відсотків). Таким чином, якщо юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи середній заробіток за час вимушеного прогулу, то ця особа, виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана (у випадках, передбачених ПК України) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу.
Відповідно до довідки про розмір середньої заробітної плати від 18.01.2024, розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 складала 5325,67 грн (а.с. 124).
Отже, розмір компенсації за час затримки розрахунку становить 5325,67 грн х 131 робочих днів = 697662,77 грн.
Ухвалюючи оскаржуване судове рішення суд першої інстанції посилався на висновки Великої Палати Верховного Суду, зокрема, у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), де Велика Палата відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, і зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Суд першої інстанції врахував вказані висновки Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду та з огляду на обставини цієї справи, з метою дотримання справедливого балансу між правами та інтересами сторін справи застосував критерії зменшення розміру відшкодування, зменшивши розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача з 697662,77 грн (131 день) до 20000 грн.
З огляду на це апеляційний суд зауважує, що підхід Великої Палати Верховного Суду до застосування ст. 117 КЗпП України в окресленому контексті не відповідає правовому регулюванню, яке підлягає застосуванню до спірних правовідносин у цій справі.
Слід зазначити, що питання про застосування приписів ст. 117 КЗпП України у вимірі правовідносин, подібних до тих, які розглядаються в цій справі, не завжди мало однакову правову оцінку суду касаційної інстанції.
Правова позиція суду першочергово повинна ґрунтуватись на нормативному регулюванні спірних правовідносин, зміна якого може вплинути на те, яким чином її застосовувати до правовідносин, які виникли після цієї зміни.
Зазначене застереження у контексті цієї справи зумовлене тим, що з 19 липня 2022 року ст. 117 КЗпП України діє у редакції, викладеній згідно із Законом № 2352-ІХ.
Відповідно до ст. 117 КЗпП України у чинній її редакції час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.
Правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15, а також висновки Верховного Суду, які суд першої інстанції взяв до уваги при вирішенні цієї справи, викладено щодо приписів ст. 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2352-ІХ.
Наведений у цих постановах підхід щодо критеріїв/способів зміни суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки на той час ст. 117 КЗпП України не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.
Втім, з 19 липня 2022 року ст. 117 КЗпП України діє та підлягає застосуванню у редакції, викладеній згідно із Законом № 2352-ІХ.
Аналогічний висновок висловлено, зокрема, у постанові від 28 червня 2023 року у справі № 380/19103/22 Верховного Суду на яку посилався позивач і колегія суддів вважає його застосовним до спірних правовідносин.
За цих обставин апеляційний суд резюмує, що суд першої інстанції діяв правильно, коли для належного і ефективного способу захисту позивача вважав за необхідне визначити суму для стягнення.
Однак, сума, яку постановив стягнути суд першої інстанції, визначена без урахування нової редакції ст. 117 КЗпП України, у зв`язку з чим висновки суду першої інстанції щодо розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача є помилковими.
Підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку. Іншими словами, ст. 117 КЗпП України до 19 липня 2022 року підлягала застосуванню в редакції, яка не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.
Однак у межах цієї справи підлягають врахуванню норми ст. 117 КЗпП України у редакції що діє з 19.07.2022 (у редакції Закону № 2352-ІХ) і до цього періоду вказані висновки Великої Палати Верховного Суду не є застосовними.
Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 30.11.2023 у справі №380/19103/22 та від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22.
Однак, суд першої інстанції не взяв це до уваги.
На ряду з цим, апеляційний суд звертає увагу, що ст. 430 ЦПК України визначено, що суд допускає негайне виконання рішень у справах про:1) стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць; 2) присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; 3) відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, - у межах суми стягнення за один місяць; 4) поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника; 5) відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала; 6) розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб; 6-1) розкриття особою, визначеною пунктами 1-3 частини першої статті 134 Закону України "Про ринки капіталу та організовані товарні ринки", інформації, що становить професійну таємницю на ринках капіталу та організованих товарних ринках, щодо юридичної або фізичної особи; 7) примусову госпіталізацію чи продовження строку примусової госпіталізації до протитуберкульозного закладу; 8) встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства; 9) надання особі психіатричної допомоги у примусовому порядку; 10) видачу або продовження обмежувального припису.
Разом з тим, слід зазначити, що середній заробіток за час затримки розрахунку за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні ст. 2 ЗУ «Про оплату праці», тому підстави для негайного виконання рішення суду про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку відсутні.
Доводи скаржника, що суд першої інстанції розглянувши справу у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, порушив порядок здійснення цивільного судочинства не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.
Пунктом 4 ч. 2 ст. 187 ЦПК України передбачено при постановленні ухвали про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі вирішення питання за якими правилами позовного провадження (загального чи спрощеного) буде розглядатись справа.
Згідно з ч.ч. 3 ст. 274 ЦПК України при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: ціну позову; значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; кількість сторін та інших учасників справи; чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес.
Відповідно до ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається заява, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (ч. 9 ст. 19 ЦПК України).
Статтею 7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2023 рік» встановлено, що з 01 січня 2023 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 2684 грн.
Станом на час звернення в суд ОСОБА_1 ціна позову складала 642583,10 грн, що не перевищувало двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заяву про збільшення позовних вимог ОСОБА_1 подано 06.02.2024.
Статтею 7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2024 рік» встановлено, що з 01 січня 2024 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 3028 грн.
Після збільшення позовних вимог, ціна позову в цій справі становить 697662,77 грн, що станом на 01 січня 2024 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3028 грн * 250 = 757000 грн).
На ряду з цим згідно з вимогами ст. 187 ч. 2 п. 7 ЦПК України при відкритті провадження в ухвалі суд повинен зазначити результат розгляду заяв і клопотань позивача, що надійшли разом із позовом, якщо їх вирішення не потребує виклику сторін.
З боку позивача як одночасно з позовом, так і після збільшення позовних вимог заяв чи клопотань щодо розгляду справи з повідомленням сторін до суду не надходило.
Інші доводи скаржника не заслуговують на увагу, як необґрунтовані та недоведені належними та допустимими доказами.
Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення, або змінити рішення.
За приписами ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Отже, апеляційний суд доходить висновку про те, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки належних виплат при звільненні, однак неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, у зв`язку з чим оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно із п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.
Позивач ОСОБА_1 є особою, яка звільнена від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір».
Враховуючи, що апеляційну скаргу задоволено, а позивач звільнений від сплати судового збору, то у відповідності до положень ст. 141, ст. 142 ЦПК України, із ДП ЗД «Укрінтеренерго» на користь держави необхідно стягнути судові витрати (судовий збір) 66976,62 грн за подачу позову та 10464,93 грн за подачу апеляційної скарги.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 08 березня 2024 року - скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» про стягнення заборгованості із заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку і стягнення компенсації втрати частини доходів – задовольнити частково.
Стягнути з Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» на користь ОСОБА_1 697662,77 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, починаючи з 19 липня 2023 року (наступний день після звільнення) по 17 січня 2024 року (день остаточного розрахунку).
Стягнуто з Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» на користь держави 6976,63 грн судового збору за подачу позову та 10464,93 грн судового збору за подачу апеляційної скарги.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.
Повний текст постанови складено 07 червня 2024 року.

Головуючий         Л. І. Василенко

Судді: О. В. Карпенко

О. М. Новіков