ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.06.2024 року                                          м. Дніпро                            Справа №  216/68/18

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Чус О.В. (доповідач)
судді: Дармін М.О., Кощеєв І.М.
розглянувши у порядку письмового провадження матеріали апеляційної скарги гр. ОСОБА_1  на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.02.2024 (повне рішення складено 09.02.2024, суддя Васильєв О.Ю.) у справі № 216/68/18 
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю “Сітісервіс-КР”, м. Кривий Ріг
до: гр. ОСОБА_1 , м. Кривий Ріг
про: стягнення 18 109,47грн.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рух справи в порядку цивільного судочинства.
ТОВ “Сітісервіс-КР” (позивач) в січні 2018 звернувся до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу з позовом до гр. ОСОБА_1 (відповідач) про стягнення 18 109,47 грн. (у т.ч.: 15 115,04 грн. - основна заборгованість; 2 447,08 грн. - інфляційні збитки та 547,35 грн. - 3% річних) заборгованості за житлово-комунальні послуги (послуги з утримання будинку та прибудинкової території) за період з 01.01.2015 до 01.12.2017.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 01.01.2015 Товариство з обмеженою відповідальністю «СІТІСЕРВІС-КР» розпочало виконання функцій управителя багатоквартирними будинками Металургійного району в м. Кривому Розі, на підставі Договору з Управлінням благоустрою та житлової політики виконавчого комітету Криворізької міської ради. У період з 01 січня 2015 року по 01 грудня 2017 року позивач надавав послуги з утримання будинку та прибудинкової території за адресою: АДРЕСА_1 , де власником квартири та відповідно споживачем послуг був ОСОБА_1 . У зв`язку з неналежним виконанням споживачем своїх зобов`язань виникла заборгованість в сумі 15115,04 грн.
Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25.05.2023 позовні вимоги задоволено; стягнуто з гр. ОСОБА_1 на користь ТОВ “Сітісервіс-КР”: 15 115,04 грн. заборгованості за житлово-комунальні послуги (утримання будинку та прибудинкової території) , 2 447,08 грн. - інфляційних збитків, 547,35 грн. – 3% річних та 1 600,00 грн. – витрат на сплату судового збору. 
Судове рішення мотивоване невиконанням відповідачем свого обов`язку щодо оплати наданих послуг з утримання будинку та прибудинкової території, чим було порушено право позивача на своєчасне отримання платні за надані послуги.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 13.09.2023 скасовано вищезазначене рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 25.05.2023, провадження у справі закрито у зв`язку із порушенням районним судом під час ухвалення цього рішення судової юрисдикції (оскільки судом не було враховано , що відповідач використовував приміщення для здійснення підприємницької діяльності). Тому, апеляційний суд дійшов до висновку про те , що ця справа не підвідомча районному суду, а повинна розглядатися господарським судом.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 30.10.2023 задоволено заяву ТОВ «Сітісервіс-КР» про передачу справи за встановленою юрисдикцією та передано справу за позовом ТОВ «Сітісервіс-КР» до гр. ОСОБА_1 за встановленою юрисдикцією до Господарського суду Дніпропетровської області для розгляду.

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення у справі.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 09.02.2024, у даній справі, позовні вимоги задоволено у повному обсязі. Стягнуто з відповідача – гр. ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь позивача – Товариства з обмеженою відповідальністю “Сітісервіс-КР” (50008, м. Кривий Ріг, вул. Генерала Радієвського, 34А, офіс 3, код ЄДРПОУ 38788964): 15 115,04 грн. – заборгованості; 2 447,08грн. - інфляційних втрат , 547,35 грн. - 3% річних та 1 600,00 грн. – витрат на сплату судового збору.        
Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив із обставин того, що матеріалами справи підтверджено надання відповідачем послуг з утримання будинку, споруд і прибудинкової території позивачу в період з 01.01.2015 по 01.12.2017, а також факт здійснення відповідачем у спірному приміщенні господарської діяльності, що не спростовується відповідачем. 

Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги.
Не погодившись з зазначеним рішенням суду, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернувся гр. ОСОБА_1 , в якій просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської  області від 09.02.2024 у справі № 216/68/18; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Сітісервіс-КР” на користь гр. ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 2400,00 грн.
Апеляційна скарга обґрунтована наступним:
-          скаржник вважає оскаржуване рішення таким, що прийнято з порушеннями процесуального та матеріального права, зокрема, вимог ст. 171, 172 ГПК України, тому, підлягає скасуванню;
-           ОСОБА_1 зазначає, що не міг знати про те, що позовні вимоги не змінилися при подачі позову до Господарського суду, адже не отримував позовну заяву та не розуміє позицію суду першої інстанції, викладену в рішенні з цього приводу;
-          позивач, нехтуючи положеннями ЗУ України «Про житлово комунальні послуги», який є основним в регулюванні його діяльності, жодного разу не звернувся до ФОП Юрченко з пропозицією укласти договір. Ні в позовній заяві до Центрально-Міського суду м. Кривий Ріг, ні в доданих до справи документах немає жодної вказівки про те, що позивач мав намір укласти договір, а відповідач від цього ухилявся. Таким чином, вина за відсутність договору між ФОП Юрченко Л.В. та ТОВ «Сітісервіс- КР» повністю лежить на останньому і тому обґрунтування судового рішення постановами Верховного Суду України від 20.04.2016 у справі № 6-295ІЦСІ5, а також у від 26.09.2018 у справі №750/12850/16-ц. є безпідставним, більше того, такі постанови винесені в рамках цивільного судочинства і тому можуть бути застосовані в господарських справах з деякими обмеженнями, враховуючи правовий статус сторін;
-          щодо достовірності доказів, наданих позивачем, апелянт зазначає, що в матеріалах справи нарахував 38 актів виконаних робіт, підписаних ОСОБА_2 , яка в актах значиться як квартиронаймач, проте, які вона мала повноваження для підписання таких актів позивач не вказує; Акти про надання послуг від контрагентів, у період, коли виникла спірна заборгованість, зі сторони позивача підписував директор ОСОБА_3 , у той же час Картки фактичної собівартості утримання будинку за адресою Металургів, 20 підписала директор Людмила Цопа, до того ж документи завірені різними печатками, хоча датуються одним періодом; у поданих позивачем документах міститься інформація про загальні витрати на утримання будинку, але немає розрахунку заборгованості мене особисто як ФОП.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.
18.04.2024 від представника позивача до ЦАГС надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги відповідача.
Відзив обґрунтований наступним:
-          позивач вважає рішення першої інстанції законним, обґрунтованим та таким що винесено із додержанням матеріальних та процесуальних норм;
-          щодо посилання Апелянта на порушення процесуального права судом першої інстанції зазначимо наступне. Відповідач зазначає, що оскільки він не отримував позовної заяви, тому не мав можливість подати обґрунтований відзив. Дана позовна заява спочатку розглядалася у Центрально-Міському районному суді м. Кривого Рогу. Відповідач неодноразово ознайомлювався з матеріалами справи та був обізнаний про позовні вимоги Позивача. Відповідач намагається ввести в оману Суд, посилаючись на нібито обставини не подання відзиву по справі як незнання позовних вимог. Статтею 172 ГПК України визначено, що позивач, особа, яка звертається з позовом в інтересах іншої особи, зобов`язані до подання позовної заяви надіслати учасникам справи її копію та копії доданих до неї документів листом з описом вкладення. Норми даної статті розповсюджуються лише на позовні заяви які подаються безпосередньо до Господарського суду Дніпропетровської області. У зв`язку із тим, що дана справа попередньо розглядалася у суді іншої юрисдикції, тому Відповідачу було надіслано позовну заяву після відкриття провадження Центрально-Міським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області;
-          щодо посилання Апелянта на порушення матеріального права судом першої інстанції - Відповідач посилається на той факт, що між Позивачем та Відповідачем відсутній договір. Судом першої інстанції вірно було зазначено, що незважаючи на відсутність договору між ТОВ «СІТІСЕРВІС-КР» та гр. ОСОБА_4 , вони фактично є виконавцем та споживачем житлово-комунальних послуг щодо утримання нежитлового приміщення та прибудинкової території, тому відповідач не може бути звільненим від обов`язку їх оплати. Відповідно до ст. 9 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладання відповідного договору. Дієздатні особи, які проживають та\або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. У відповідності до Постанови Верховного суду України від 30.10.2013 по справі 6-59цс13 законодавством передбачений двосторонній обов`язок щодо укладання договору про надання житлово-комунальних послуг, у зв`язку з чим, у разі відмови здійснювати оплату таких послуг споживачем з посиланням на відсутність укладеного договору не беруться до уваги, оскільки споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Таким чином, сама по собі відсутність письмового договору між сторонами не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог про стягнення заборгованості за спожиті житлово- комунальні послуги;
-          в апеляційній скарзі Відповідач зазначає, що він ставить під сумнів достовірність наданих позивачем доказів. Відповідно до одного з принципів цивільного судочинства, змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 3. ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК). Згідно з ч. 1 ст.76 доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ст. ст. 77 та 78 ЦПК встановлено, що докази мають бути належними та допустимими. Ч. 1 ст. 77 зазначає, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. При цьому, відповідно до ч. 2 ст.77 ЦПК предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Частина 6 ст. 88 ЦПК закріплює, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач надавав житлово-комунальні послуги всьому житловому будинку, а не одноособово конкретному споживачу, всі співвласники житлових і нежитлових приміщень несуть солідарну участь в оплаті за дані послуги залежно від своєї частки у майні будинку. Тому, Позивач має право підписувати акти виконаних робіт по будинку у будь-якого співвласника багатоквартирного будинку;
-          апелянт також зазначає, що акти про надання послуг від контрагентів в період коли виникла спірна заборгованість з боку ТОВ «СІТІСЕРВІС-КР» підписував в якості директора ОСОБА_3 , а картки фактичної собівартості утримання будинку в якості директора Людмила Цопа. ОСОБА_3 раніше обіймав посаду директора ТОВ «СІТІСЕРВІС-КР» у період заборгованості і тому підписував документи з контрагентами, в тому числі і акти наданих послуг. Людмила Цопа є діючим директором ТОВ «СІТІСЕРВІС-КР» і тому, на момент відправки документів Відповідачу, картки фактичної собівартості утримання будинку було сформовано та підписано діючим директором;
-          Відповідач в апеляційній скарзі зазначає, що в матеріалах справи відсутній розрахунок заборгованості особисто Відповідача та що Позивач жодним чином не обґрунтовує ціну позову. Дані твердження Відповідача не відповідають дійсності, оскільки під час подання позовної заяви Позивач надавав суду розрахунок заборгованості (основного боргу) саме щодо приміщення Відповідача. Також, були надані рішення органів місцевого самоврядування про затвердження тарифів на послуги, із чітким зазначенням розміру цих тарифів та строків надання послуг, періодичності на підстави яких здійснюються: Рішення виконавчого комітету Криворізької міської ради №176 від 12.04.2017р. - встановлює розмір тарифу на послугу з утримання будинків, споруд та прибудинкової території, що надаються населенню м. Кривого Рогу товариством з обмеженою відповідальністю «СІТІСЕРВІС-КР» та Рішення виконавчого комітету Криворізької міської ради від 14.12.2011 р. № 419;
-          відповідно до ч. 2 ст. 27 Закону України Про житлово-комунальні послуги»: у разі ненадання, надання неналежної якості послуги з управління багатоквартирним будинком споживач має право викликати управителя для перевірки якості наданих послуг. З боку Відповідача до ТОВ «СІТІСЕРВІС-КР» не надходило жодних викликів представника підприємства для перевірки якості наданих послуг або для фіксації будь-яких порушень;
-          Відповідачем до суду не було надано жодного доказу на спростування факту надання послуг Позивачем. Таким чином, ТОВ «СІТІСЕРВІС-КР» за період з 01.01.2015 по 01.12.2017 за адресою пр. Металургів, буд. 20 надавало послуги з утримання будинку і прибудинкової території споживачам своєчасно, безперебійно та належної якості.

Рух справи в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.03.2024 у даній справі визначена колегія суддів у складі: головуючий, доповідач суддя Чус О.В., судді Кощеєв І.М., Дармін М.О. 
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 18.03.2024 відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження до Центрального апеляційного господарського суду матеріалів справи № 216/68/18. Доручено Господарському суду Дніпропетровської області надіслати до Центрального апеляційного господарського суду матеріали справи №216/68/18. 
22.03.2024 року матеріали справи надійшли до ЦАГС.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 01.04.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою гр. ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.02.2024 у справі № 216/68/18; визначено розглянути апеляційну скаргу у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, в порядку письмового провадження.

Встановлені судом першої та апеляційної інстанції обставини справи.
Гр. ОСОБА_1 (відповідач) з 31.12.2012 є власником нежитлового приміщення за адресою: м. Кривий Ріг, просп. Металургів, буд. 20, прим. 31, що підтверджується довідкою Комунального підприємства Дніпропетровської обласної ради «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» №181188 від 04.09.2020, договором купівлі-продажу, копією реєстраційного посвідченням від 15.01.2003 та не спростовується відповідачем.  
Як зазначає позивач, починаючи з 01.01.2015 ТОВ «Сітісервіс- КР» виконує функції управителя багатоквартирними будинками Металургійного (до перейменування Дзержинського) району в м. Кривому Розі. На підставі договору про надання послуг з управління будинком, спорудою або групою будинків і споруд по житловим будинкам Дзержинського району м. Кривого Рогу від 27.12.2013 (укладеного між Управлінням благоустрою та житлової політики виконкому Криворізької міської ради (замовник) та ТОВ «Сітісервіс-КР» (управитель), позивач наділений функціями з управління та надання послуг з утримання будинку, споруди або групи будинків і споруд та об`єктів благоустрою, що розташовані на прибудинкових територіях, для забезпечення їх сталого функціонування відповідно до цільового призначення, збереження його споживчих властивостей та організації потреби власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень у своєчасному отриманні житлово-комунальних послуг відповідної якості. Замовник надає право управителю відраховувати належну йому плату від загальної суми оплати за житлово-комунальні послуги, а також відшкодовувати здійснені ним необхідні витрати, пов`язані з управлінням об`єктом у разі, коли управитель отримав на такі витрати письмову згоду замовника.(п.1.1) Договір набуває чинності з моменту підписання та діє протягом 1 року. Функції з управління та надання послуг з утримання будинку, споруди або групи будинків і споруд та об`єктів благоустрою, що розташовані на прибудинкових територіях розпочинають здійснювати з 01.04.2014. Цей договір може бути пролонговано за згодою сторін на той самий термін. Якщо одна із сторін має намір розірвати договір, вона повинна попередити про свій намір не менш як за місяць до його розірвання (п. 4.1) Договір припиняє свою дію у випадку підписання нового договору, який відповідає новим нормативним актам і Законам України (п.4.4) У разі припинення дії цього договору об`єкт передається замовникові із складанням акту прийняття-передачі (п.6.6)
Відповідно до переліку житлових будинків Металургійного (до перейменування Дзержинського) району в м. Кривому Розі, будинок за адресою: просп. Металургів, буд. 20 також обслуговуються ТОВ «Сітісервіс-КР». Таким чином, позивач є суб`єктом господарської діяльності, який здійснює надання населенню за плату житлово-комунальних послуг, є управителем частини будинків Дзержинського (Металургійного) району м. Кривого Рогу та надає мешканцям району послуги з утримання будинків і прибудинкової території, в тому числі за адресою: м. Кривий Ріг, просп. Металургів, буд. 20.
Звертаючись з позовною заявою, позивач вказує на те, що ТОВ «Сітісервіс-КР» надано відповідачу послуги з утримання будинку і прибудинкової території у період з січня 2015 по грудень 2017 на  загальну суму 15 115,04 грн. На підтвердження факту надання відповідачу послуг на вказану суму позивач додав до матеріалів справи рахунки, які містять кількість, ціну та вартість наданих послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території, інформацією про витрати на утримання будинку 20 по проспекту Металургів, а також акти здачі-прийняття робіт з січня 2015 по грудень 2017, акти виконаних робіт, наряди-завдання, акти надання послуг підрядними організаціями, акти проведення дератизації та дезінсекції тощо. 
Крім того, у відповідності до п.2.3. Порядку доведення до споживачів інформації про перелік житлово-комунальних послуг, структури цін/тарифів, зміну цін/тарифів з обслуговування її необхідності та про врахування відповідної позиції територіальної громади, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку будівництва та житлово-комунального господарства України №390 від 30.07.2012, помісячна інформація про виконані роботи із зазначенням назви послуги, об`ємів та вартості робіт опублікована на сайті Криворізького ресурсного центру, який є офіційним інформаційним ресурсом м. Кривого Рогу.
Позивач звертався до відповідача з претензією №1471 від 20.09.2023, в якій просив сплатити наявну заборгованість за спірний період. Вказана претензія залишена відповідачем без виконання. 
Таким чином, несплата відповідачем грошових коштів у розмірі 15 115,04 грн. за надані йому послуги у період з 01.01.2015 по 01.12.2017 стала причиною виникнення даного спору.

Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).
Розглянувши доводи апеляційної скарги, в межах вимог, передбачених ст. 269 ГПК України, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Предметом розгляду у даній справі є вимога про стягнення з відповідача вартості наданих позивачем житлово-комунальних послуг за відсутності укладеного між сторонами спору договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України.
Згідно з ч. 3 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.
Статтею 4 ЦК України встановлено, що:
- основу цивільного законодавства України становить Конституція України.
- основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України.
- актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу
- цивільні відносини можуть регулюватись актами Президента України у випадках, встановлених Конституцією України.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 174 ГК України господарські зобов`язання можуть виникати безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність.
Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, на момент виникнення спірних правовідносин були визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24.06.2004р. (далі - Закон №1875-IV від 24.06.2004р.), що втратив чинність 01.05.2019.
За статтею 1 вказаного Закону житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.
Утримання будинків і прибудинкових територій - господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством.
Відповідно до ст. 13 Закону №1875-IV від 24.06.2004р. залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).
Згідно з ч. 1 ст. 19 Закону №1875-IV від 24.06.2004р. відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.
Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" виконавець зобов`язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.
Враховуючи наведене, обов`язок з укладання договору про надання житлово-комунальних послуг покладено законодавцем як на споживача, так і на виконавця.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 цього Закону споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.
Такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону №1875-IV від 24.06.2004р. обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.
Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі, проте необхідним є доведення факту надання та споживання таких послуг.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 29.11.2019 у справі № 910/12034/18.
За змістом частини першої статті 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг.
За приписами частини першої статті 9 Закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
Частиною першою статті 10 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону.
Згідно з частиною 5 статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відмова споживача (іншої особи, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача) від укладання договору з виконавцем комунальної послуги не звільняє його від обов`язку оплати фактично спожитої комунальної послуги, наданої таким виконавцем.
За змістом частини першої статті цього 16 Закону надання комунальних послуг та надання послуги з управління багатоквартирним будинком здійснюються безперервно.
Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг при підтвердженні факту їх надання обставинами справи не звільняє відповідача від обов`язку оплати за фактично надані послуги (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30.10.2013 у справі № 6-59цс13).
З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що незважаючи на відсутність договору між ТОВ «Сітісервіс-КР» та гр. ОСОБА_1 , вони фактично є виконавцем та споживачем житлово-комунальних послуг щодо утримання нежитлового приміщення та прибудинкової території, тому, відповідач не може бути звільненим від обов`язку їх оплати.
Доводи апеляційної скарги щодо несплати заборгованості з причини відсутності договору між сторонами спору, колегією суддів відхиляються з огляду на вищенаведене.
Відтак, позивачем повинно бути доведено за допомогою належних, допустимих та достатніх доказів факт надання послуг, їх обсяг, вартість, а також настання у відповідача строку виконання грошового зобов`язання з оплати таких послуг.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем у період з 01.01.2015 по 01.12.2017 були надані послуги відповідачу з утримання будинку, споруд і прибудинкової території за адресою: м. Кривий Ріг , просп. Металургів, буд. 20, прим. 31 на загальну суму 15 115,04 грн., що підтверджується наступними доказами: розрахунок заборгованості (т. 1, а.с. 4-6), картки фактичних витрат з утримання будинку та прибудинкової території за адресою пр. Металургів, 20 за період з 01.01.2015 – 01.12.2017 (т. 1, а.с. 48-91), договір про надання послуг з управління будинком, спорудою або групою будинків і споруд по житловим будинкам Дзержинського району від 27.12.2013 (т. 1, а.с. 92), витяг із протоколу засідання комісії з проведення конкурсу з визначення управителя будинку, споруди або групи будинків по житловим будинкам Дзержинського району від 24.12.2013 (т.1, а.с. 95), перелік житлових будинків Дзержинського району, серед яких наявна адреса просп. Металургів, 20, рішення Криворізької міської ради №419 від 14.12.2011 «Про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій для населення Дзержинського району м. Кривого Рогу (т.1, а.с. 98-99).
Щодо доводів апеляційної скарги в частині достовірності поданих доказів позивачем, суд апеляційної інстанції зазначає про стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
На сьогодні існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага     доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).
Законом України №132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" (набув чинності 17.10.2019), зокрема, внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності     доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на     підтвердження     такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду     від     25.06.2020 у справі № 924/233/18.
Таким чином, незгода скаржника з обґрунтуванням позивача щодо ціни позову відхиляється колегією суддів як така, що знаходиться в межах обов`язку апелянта нести негативні наслідки, пов`язані з ухиленням від можливості користування своїми правами в господарському процесі, зокрема, надання доказів на спростування доводів іншої сторони. Що, в свою чергу, цілком узгоджується з принципом диспозитивності господарського судочинства.
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність та обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення з відповідача заборгованості в сумі 15115,04 грн., а також 3% річних у сумі 547,35 грн. та 2447,08 грн. інфляційних втрат.
Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду, адже матеріалами справи підтверджується, що відповідач про розгляд справи Господарським судом Дніпропетровської області був повідомлений належним чином шляхом направлення ухвали суду від 22.11.2023 на адресу відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що підтверджується рекомендованим поштовим повідомленням та отриманим ним 30.11.2023. Також, про обізнаність відповідача про розгляд даної справи в Господарському суді Дніпропетровської області свідчить заява самого ОСОБА_1 на адресу суду від 13.12.2023. 
Інші доводи апеляційної скарги не впливають на юридичну оцінку обставин справи, здійснену господарським судом у відповідності до норм чинного законодавства та не спростовують вказаних вище висновків суду, які напряму випливають із матеріалів даної справи, обставин спору та норм чинного законодавства.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
У справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його     не     можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у     судовому     рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 р.).
Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це     не     може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Враховуючи спірний характер правовідносин сторін, колегія суддів вважає, що наведена міра обґрунтування даного судового рішення є достатньою у світлі конкретних обставин справи, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.
У даній справі суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Отже, доводи заявника апеляційної скарги про порушення норм матеріального та процесуального права судом попередньої інстанцій під час прийняття оскаржуваного процесуального документу     не     знайшли свого підтвердження.
За змістом ст. 236 ГПК України     судове     рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.     Судове     рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в     судовому     засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної     скарги     має право залишити     судове     рішення без змін, а     апеляційну скаргу     без задоволення.
Згідно із ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин та з урахуванням меж розгляду апеляційної скарги в порядку ст. 269 ГПК України, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Судові витрати.
У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до вимог ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.
На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 129, 269, 270, 273, 275 - 285, 287 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.02.2024 у справі №216/68/18 – залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.02.2024 у справі №216/68/18 – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, зазначених у пункті 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                                                                                                      О.В. Чус

Суддя                                                                                                                                                                                    І.М. Кощеєв 
          
Суддя                                                                                                                                                                                     М.О. Дармін