УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 травня 2024 року
м. Київ
справа № 756/16133/16-к
провадження № 51-2552ск24
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду 
від 15 березня 2024 року про відмову у відкритті провадження у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ,
встановив:
Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 15 січня 2024 року частково задоволено клопотання захисника ОСОБА_6 про скасування арешту, скасовано арешт, накладений ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27 квітня 2016 року, з грошових коштів, які були вилучені під час обшуку 27 квітня 2016 року у будинку 
АДРЕСА_1 та належать ОСОБА_5 ; в іншій частині заявлених у клопотанні вимог відмовлено.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 березня 2024 року відмовлено 
у відкритті провадження за апеляційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 15 січня 2024 року. 
У касаційній скарзі прокурор порушує питання про перегляд вказаної ухвали апеляційного суду у касаційному порядку.
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та копію судового рішення, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.
Відповідно до положень п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову 
у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Як убачається зі змісту касаційної скарги та копій судових рішень, захисник 
ОСОБА_6 під час судового розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 383, ч. 2 ст. 384 Кримінального кодексу України (далі - КК), та ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 383, ч. 2 ст. 384 КК, заявив клопотання про скасування арешту з майна, яке було вилучено під час обшуку 24 березня 2016  року 
у будинку АДРЕСА_1 та яке належить ОСОБА_5 .
Ухвалою суду частково задоволено вказане клопотання та скасовано арешт, накладений ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27 квітня 2016 року, з грошових коштів, які були вилучені під час обшуку 27 квітня 2016 року у будинку 
АДРЕСА_1 та належать ОСОБА_5 ; в іншій частині заявлених у клопотанні вимог відмовлено. 
Не погоджуючись з таким рішенням суду прокурор оскаржив його до апеляційного суду із поданням відповідної апеляційної скарги, у відкритті провадження за якою відмовлено.
Як убачається зі змісту оскаржуваної ухвали апеляційного суду, рішення 
про необхідність відмови у відкритті апеляційного провадження на ухвалу суду було прийнято на підставі ч. 4 ст. 399 КПК, яка передбачає, що суддя-доповідач відмовляє 
у відкритті апеляційного провадження, якщо апеляційну скаргу подано на судове рішення, що  не  підлягає оскарженню в апеляційному порядку.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 392 КПК в апеляційному порядку можуть бути оскаржені судові рішення, які були ухвалені судами першої інстанції і не набрали законної сили. 
Згідно з абз. 1 ч. 2 ст. 392 КПК ухвали, постановлені під час судового провадження 
в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених частиною першою цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою цієї статті.
Відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 392 КПК ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, підлягають апеляційному оскарженню в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Порядок перевірки зазначених ухвал суду, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, передбачений ст. 422-1 КПК. Наведені положення КПК визначають можливість апеляційного оскарження лише тих ухвал суду, якими до обвинуваченого застосовується, продовжується запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. 
Можливість оскарження в апеляційному порядку постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції ухвали про скасування арешту, накладеного 
на майно особи, процесуальним законом не передбачена.   
Отже, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність відмови у відкритті провадження за поданою апеляційною скаргою на підставі ч. 4 
ст. 399 КПК, оскільки апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.
З огляду на наведене, а також зважаючи на те, що обґрунтування касаційної скарги 
не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами провадження, а із касаційної скарги та копії судового рішення вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити прокурору, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою 
на ухвалу Київського апеляційного суду від 15 березня 2024 року про відмову 
у відкритті провадження у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_4 та 
ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                     ОСОБА_2                                   ОСОБА_3