ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 квітня 2024 року
м. Київ
справа № 683/1110/21 
провадження № 61-471св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області у складі судді Бондарчук Л. А. від 24 січня 2023 року та постанову Хмельницького апеляційного суду у складі колегії суддів: Костенка А. М., Гринчука Р. С., Спірідонової Т. В., 
від 20 червня 2023 року.
Зміст позовної заяви та її обґрунтування 
1.           У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно. 
2.           На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1  зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилася спадщина на 1/2 частку у праві власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та дві земельні ділянки, площею по 2,01 га, розташовані на території Коржівської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області.
3.           Спадкоємцями майна ОСОБА_3 є його діти: він та його сестра 
ОСОБА_2 , які мають успадкувати зазначене майно у рівних частинах.
4.           Посилався на те, що він прийняв спадщину шляхом вступу у фактичне володіння, однак нотаріусом йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з наявністю заповіту на користь ОСОБА_2 , посвідченого сільським головою Коржівської сільської ради Старокостянтинівського району 15 лютого 2008 року.
5.           Вважав зазначений заповіт нікчемним, оскільки він посвідчений особою, яка не мала на це права. Зазначав, що станом на 15 лютого 2008 року виконавчим комітетом Коржівської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області не приймалося рішення, яке б надавало секретарю та іншій посадовій особі виконавчого комітету Коржівської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області право на вчинення нотаріальних дій, у тому числі посвідчення заповітів.
6.           Ураховуючи наведене,  ОСОБА_1 просив суд визнати за ним в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на: 1/2 частку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; 1/2 частку земельної ділянки площею 2,01 га, кадастровий номер 6824284700:03:005:0046, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Коржівської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області, яка належала ОСОБА_3 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯГ № 126313, виданого Старокостянтинівською райдержадміністрацією 21 листопада 2007 року; на 1/2 частку земельної ділянки площею 2,01 га, кадастровий номер 6824284700:03:005:0047, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розташована на території Коржівської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області, яка належала ОСОБА_3 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ХМ №068965, виданого Старокостянтинівською райдержадміністрацією 15 січня 2004 року.
Основний зміст та мотиви судових рішень судів попередніх інстанцій
7.           Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області    від 09 грудня 2021 року позовну заяву в частині визнання права власності на                 1/2 частку житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 залишено без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 257 Цивільного процесуального кодексу України.
 
8.           Рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 24 січня 2023 року позовні вимоги  ОСОБА_1 задоволено. 
9.           Визнано за  ОСОБА_1 у порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на: 
1/2 частку земельної ділянки площею 2,01 га, кадастровий номер 6824284700:03:005:0046, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Староостропільської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області (Коржівської сільської ради Старокостянтинівського району), яка належала ОСОБА_3 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯГ № 126313, виданого Старокостянтинівською райдержадміністрацією
21 листопада 2007 року; 1/2 частку земельної ділянки площею 2,01 га, кадастровий номер 6824284700:03:005:0047, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Коржівської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області, яка належала ОСОБА_3 на підставі державного акту
на право власності на земельну ділянку серія ХМ № 068965, виданого Старокостянтинівською райдержадміністрацією 15 січня 2004 року.
10.        Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що складений 
ОСОБА_3 та посвідчений 15 лютого 2008 року сільським головою Коржівської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області Мазуренком В. Л. заповіт є нікчемним, оскільки на час його посвідчення сільський голова Коржівської сільської ради та інша посадова особа не були уповноважені на вчинення нотаріальних дій, а діяли на підставі посадової інструкції. Встановивши, що право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 мають його діти ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у рівних частках, суд першої інстанції вважав обґрунтованими позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на 1/2 частини спірних земельних ділянок.
11.        Додатковим рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 17 квітня 2023 року стягнуто з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 908,00 грн судового збору.
12.        Постановою Хмельницького апеляційного суду від 20 червня 2023 року апеляційну скаргуОСОБА_2 залишено без задоволення. РішенняСтарокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 24 січня
2023 року залишено без змін.
13.        Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції щодо нікчемності заповіту ОСОБА_3 , посвідченого 15 лютого 2008 року сільським головою Коржівської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області Мазуренком В. Л., з урахуванням приписів частини першої статті 1257 Цивільного кодексу України, вважав обраний позивачем спосіб захисту його прав шляхом визнання за ним права власності на належну йому у порядку спадкування за законом частку спадкового майна належним та ефективним. Виконавчим органом Коржівської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області голова ради                       ОСОБА_4 на час посвідчення заповіту не був уповноважений на вчинення нотаріальних дій.
Узагальнені доводи касаційної скарги
14.        30 грудня 2023 року  ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 24 січня 2023 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 20 червня 2023 року, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
15.        Підставами касаційного оскарження судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій заявниця зазначає неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановіВеликої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17, у постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 303/5126/18, від 21 травня 2020 року у справі № 556/1847/15-ц, від 02 червня 2021 року у справі
№619/728/19-ц, від17 листопада 2021 року у справі № 753/2062/20, від 31 серпня 2022 року у справі № 315/88/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), а також, що суди не дослідили зібрані у справі докази та не надали їм належної правової оцінки (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України). 
16.        Касаційна скарга обґрунтована посиланням на те, що суди попередніх інстанцій не урахували, що вчинення нотаріальних дій посадовою особою виконавчого комітету сільської ради у випадку відсутності у населеному пункті нотаріуса, є здійсненням відповідним органом місцевого самоврядування (від імені якої діє її посадова особа) делегованих повноважень, наданих їм в силу прямої норми закону.
17.        Заявниці зауважує, що приписами чинного законодавства передбачено можливість посвідчення заповіту уповноваженою на це посадовою особою, службовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Положення пункту 1 частини другої статті 37 Закону України «Про нотаріат», у редакції, чинній на момент посвідчення заповіту, не передбачали необхідності прийняття виконавчим комітетом рішень про наділення посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування повноваженнями на посвідчення заповітів.
18.        Водночас, заповіт був посвідчений сільським головою Коржівської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області ОСОБА_4 , який відповідно до статті 12 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» очолював виконавчий комітет відповідної сільської ради та здійснював делеговані повноваження, надані йому в силу прямої норми закону, а тому мав повноваження посвідчувати спірний заповіт.
19.        Акцентує увагу на тому, що задоволення позовних вимог ОСОБА_1 призводить до порушення принципу поваги до волі заповідача та обов'язковості її виконання. Недійсність заповіту з мотивів розширювального розуміння вимог щодо форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій  статті 1257 ЦК України, має наслідком порушення принципу свободи заповіту.
20.        Крім того, посилається на неврахування судами наявного у матеріалах справи листа Старостинської сільської ради від 14 червня 2021 року № 486, яким повідомлено, що посадовою особою, секретарем Коржівської сільської ради                    15 лютого 2008 року був посвідчений заповіт ОСОБА_3 на підставі посадової інструкції.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
21.        Ухвалою Верховного Суду від 18 січня 2024 року поновлено  ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 24 січня 2023 року та постанови Хмельницького апеляційного суду від 20 червня 2023 року, відкрито касаційне провадження у справі № 683/1110/21, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.
22.        29 січня 2024 року матеріали цивільної справи № 683/1110/21 надійшли на адресу Верховного Суду.
23.        Ухвалою Верховного Суду від 21 березня 2024 року справу призначено до судового розгляду колегією з п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшов
Фактичні обставини справи, встановлені судами
24.         ОСОБА_3 є батьком позивача ОСОБА_1 та відповідачки ОСОБА_2 .
25.        15 лютого 2008 року ОСОБА_3 склав заповіт, за яким заповів все належне йому майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він буде мати право своїй дочці ОСОБА_2 . Заповіт був посвідчений сільським головою Коржанівської сільської ради    ОСОБА_4 , зареєстрований у реєстрі за № 3.
26.         ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.
27.        На час смерті ОСОБА_3 , тобто на час відкриття спадщини, позивач ОСОБА_1 постійно проживав разом зі спадкодавцем і місце його проживання було зареєстровано разом з місцем проживання спадкодавця.
28.        Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на належне йому майно, яке є предметом спору у цій справі:
-                     земельну ділянку площею 2,01 га, кадастровий номер 6824284700:03:005:0046, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Коржівської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області, яка належала ОСОБА_3 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯГ №126313, виданого Старокостянтинівською райдержадміністрацією 21 листопада 2007 року;
-                     земельну ділянку площею 2,01 га, кадастровий номер 6824284700:03:005:0047, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Коржівської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області, яка належала ОСОБА_3 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ХМ №068965, виданого Старокостянтинівською райдержадміністрацією 15 січня 2004 року.
29.        Після смерті спадкодавця ОСОБА_3 спадщину прийняли його діти як спадкоємці першої черги за законом - син ОСОБА_1 , як такий, що постійно проживав разом із спадкодавцем на час смерті, та дочка ОСОБА_2 шляхом подання 20 травня 2014 року заяви нотаріусу про прийняття спадщини за законом. 
30.        На підставі вказаних заяв у Старокостянтинівській державній нотаріальній конторі Хмельницької області 23 травня 2014 року заведено спадкову справу після смерті ОСОБА_5 за № 331/2014.
31.         ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно, яке належало спадкодавцю ОСОБА_3 , у зв`язку з наявністю заповіту ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , посвідченого 15 лютого 2008 року сільським головою Коржівської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області Мазуренком В. Л.
Позиція Верховного Суду
32.        Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
33.        Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
34.        Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
35.        Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою  статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).
36.        Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
37.        Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
38.        Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
39.        Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
40.        Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
41.        Спірні правовідносини стосуються захисту спадкових прав позивача, як спадкоємця за законом, пов`язаних із наявністю заповіту, складеного на ім`я відповідачки, посвідченого у 2008 році сільським головою Коржанівської сільської ради Мазуренком В. Л.
42.        Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
43.        Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
44.        Відповідно до частин першої, другої статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. 
45.        У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
46.        Обґрунтовуючи наявність підстав для визнання права власності на частину спадкового майна, яка належала мала належити йому у випадку спадкування за законом, ОСОБА_1 посилався на нікчемність заповіту ОСОБА_3 , посвідченого 15 лютого 2008 року сільським головою Коржанівської сільської ради Мазуренком В. Л., зареєстрованого у реєстрі за № 3, з огляду на положення частини першої статті 1257 ЦК України.
47.        За змістом статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
48.        Право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України).
49.        Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (стаття 1233 ЦК України).
50.        Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки.
51.        Аналіз норм Книги шостої ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення.
52.        Так, у частині першій статті 1257 ЦК України встановлено правило про нікчемність заповіту, складеного з порушенням вимог ЦК України щодо особи заповідача, а також заповіту, складеного з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.
53.        Зміст частини першої статті 1257 ЦК України у смисловому зв`язку з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, зокрема у            статтях 1247-1249, 1253 ЦК України.
54.        Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду             від 08 листопада 2023 року у справі № 466/9242/21.
55.        Право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Кваліфікація заповіту як нікчемного з мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17, постанова Верховного Суду від 20 липня 2022 року в справі № 461/2565/20).
56.        Згідно зі статтею 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.
57.        Якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування (стаття 1251 ЦК України).
58.        Нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських, селищних, міських рад вчиняють посадові особи, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної ради покладено вчинення цих дій (пункт 2 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5, у редакції, чинній на момент посвідчення спірного заповіту).
59.        У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17, на яку послалася заявниця у касаційній скарзі, зазначено, що слід звернути увагу на вимогу частини першої статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Отже, звертає на себе увагу те, що тут йдеться, по-перше, про зміст правочину, а не про його форму та порядок посвідчення; по-друге, про невідповідність змісту не законам, а саме актам цивільного законодавства. При цьому вивчення змісту спірного заповіту та текстів судових рішень не дали жодних доводів для визначення актів цивільного законодавства, яким би суперечив зміст заповіту. Правове регулювання порядку посвідчення нотаріусом правочинів лежить поза сферою ЦК України і не є матеріальним правом. Законодавство про нотаріат і нотаріальну діяльність не може чинити негативний вплив на матеріальне право - встановлювати підстави нікчемності правочину, якщо саме таких підстав для його нікчемності матеріальне право не містить.
60.        У пунктах 70-72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17 вказано, що немає жодних підстав вважати, що посвідчення нотаріусом правочину поза межами свого нотаріального округу тягне нікчемність заповіту. Відтак, якщо нотаріус посвідчив заповіт особи не в межах свого нотаріального округу, це не впливає на форму правочину і не підпадає під ті вимоги про порядок його посвідчення, які містяться в ЦК України та тягнуть нікчемність заповіту відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України
61.        Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 29 січня 2024 року у справі № 369/7921/21, ухваленій після подання касаційної скарги у справі, що переглядається, підкреслив, що: 1) свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання; 2) на рівні Конституції України та закону не передбачено можливості Міністерства юстиції України регулювати вимоги щодо форми і порядку посвідчення заповіту; 3) законодавець у ЦК України не передбачив такої підстави для кваліфікації заповіту, посвідченого секретарем сільської ради, нікчемним, як відсутність рішення виконавчого комітету сільської ради щодо покладання на цю посадову особу вчинення нотаріальних дій, так і відсутність вказівки в заповіті місця народження заповідача. Це не впливає на форму заповіту та порядок його посвідчення. Протилежна кваліфікація буде базуватися на мотивах розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення і порушить принцип свободи заповіту, оскільки він піддається правовій охороні й після смерті заповідача.
62.             Суди попередніх інстанцій на зазначене уваги не звернули, не врахували необхідність дотримання принципу свободи заповіту, обов`язковості виконання волі заповідача та за відсутності встановлених дефектів волі та волевиявлення ОСОБА_3 при складанні і посвідченні заповіту від 15 лютого 2008 року, дійшли помилкового висновку про його нікчемність з підстав посвідчення посадовою особою органу місцевого самоврядування, яка не була уповноважена на вчинення нотаріальних дій.
63.             Судами залишено поза увагою, що законодавець у ЦК України не передбачив такої підстави для кваліфікації заповіту, посвідченого посадовою особою органу місцевого самоврядування, нікчемним, як відсутність рішення виконавчого комітету сільської ради щодо покладання на відповідну посадову особу повноважень з вчинення нотаріальних дій. Більш того, колегія суддів зауважує, що оспорюваний заповіт було посвідчено сільським головою Коржівської сільської ради ОСОБА_4 , який згідно з приписами частин першої, третьої статті 12 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є головною посадовою особою територіальної громади відповідно села та очолює виконавчий комітет відповідної сільської ради, головує на її засіданнях.
64.             Водночас пунктами 14, 19 частини четвертої статті 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що сільський голова представляє територіальну громаду, раду та її виконавчий комітет у відносинах з державними органами, іншими органами місцевого самоврядування, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форм власності, громадянами, а також у міжнародних відносинах відповідно до законодавства; здійснює інші повноваження місцевого самоврядування, визначені цим та іншими законами, якщо вони не віднесені до виключних повноважень ради або не віднесені радою до відання її виконавчих органів.
65.             Суди попередніх інстанцій не встановили дефекту волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту від 15 лютого 2008 року, і це не оспорювалося позивачем у межах розгляду справи, що переглядається в касаційному порядку. Посвідчення такого заповіту сільським головою Коржівської сільської ради ОСОБА_4 , з його державною реєстрацією, не свідчить про наявність дефектів форми заповіту, а отже не є підставою для висновку про нікчемність заповіту відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України.
66.             З огляду на наявність чинного заповіту ОСОБА_3 , складеного у                  2008 році на користь доньки ОСОБА_2 , яка в установлений законом строк звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, відсутні правові підстави для визнання за ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно, яке входить до складу спадщини, відкритої після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1                ОСОБА_3 , у порядку спадкування за законом.
67.        Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
68.        З урахуванням наведеного, оскільки у справі не вимагається збирання та додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами попередніх інстанцій повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, про що обґрунтовано зазначено у касаційній скарзі 
ОСОБА_2 , оскаржені судові рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення провідмову у задоволенні позову.
Щодо розподілу судових витрат
69.        Згідно з положеннями частини першої, пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі відмови в позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на на позивача;
70.        Якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).
71.             Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
72.        Колегія суддів ураховує, що розподіл судових витрат у справі, що переглядається в касаційному порядку, здійснював лише суд першої інстанції шляхом постановлення додаткового судового рішення.
73.        Тлумачення положень статті 270 ЦПК України дозволяє дійти висновку, що додаткове судове рішення є похідним від первісного судового акта, є його невід`ємною складовою, ухвалюється в тому самому складі та порядку, що й первісне судове рішення. Додаткове судове рішення є засобом усунення неповноти судового рішення, внаслідок якої, зокрема, залишилося невирішеним питання про судові витрати, складовою частиною яких є компенсація стороні витрат правничої допомоги.
74.        Тобто, додаткове рішення суду, ухвалене у порядку статті 270 ЦПК України, є невід`ємною частиною основного рішення у справі по суті спору, та не може існувати окремо від нього. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.
75.        Зазначене узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 27 червня 2018 року в справі № 756/4441/17, 
від 23 грудня 2021 року у справі № 925/81/21, від 09 лютого 2022 року у справі 
№ 910/17345/20, від 15 лютого 2023 року у справі № 911/956/17(361/6664/20), 
від 07 березня 2023 року у справі № 922/3289/21.
76.        З огляду на наявність підстав для скасування рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 24 січня 
2023 року з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , додаткове рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 17 квітня 
2023 року щодо розподілу судових витрат (судового збору) також підлягає скасуванню, як похідне судове рішення. 
77.        Крім того, ураховуючи, що звертаючись до суду з апеляційною та касаційною скаргами ОСОБА_2 понесла витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 362,00 грн та 1 816,00 грн відповідно, в порядку розподілу судових витрат з позивача на її користь підлягає відшкодуванню сума у розмірі 
3 178,00 грн.
Керуючись статтями 141, 402, 403, 409, 412, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
1.           Касаційну скаргу  ОСОБА_2 задовольнити.
2.           Рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області 
від 24 січня 2023 року, додаткове рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 17 квітня 2023 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 20 червня 2023 року скасувати.
3.           Ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно.
4.           Стягнути з  ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 в порядку розподілу судового збору, понесеного у судах апеляційної та касаційної інстанцій, 3 178,00 (три тисячі сто сімдесят вісім) грн.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                      О. В. Білоконь
 
                                                                                               О. М. Осіян
 
 Н. Ю. Сакара
 
 В. В. Шипович