ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5858/24 Справа № 201/10567/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко Н.В. Суддя у 2-й інстанції - Максюта Ж. І.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2024 року                                                                м. Дніпро
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - Максюти Ж.І.
суддів - Космачевської Т.В., Халаджи О.В.
за участю секретаря - Ніколиної А.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 березня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 (третя особа – Відділ формування та ведення реєстру територіальної громади Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради) про усунення перешкод у користуванні квартирою, визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, шляхом зняття з реєстраційного обліку, - 

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернувся із позовом до ОСОБА_1 , третя особа – Відділ формування та ведення реєстру територіальної громади Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про усунення перешкод у користуванні квартирою, визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, шляхом зняття з реєстраційного обліку.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що за договором дарування квартири з 2009р. він є власником квартири АДРЕСА_1 . В цій квартирі, окрім позивача, зареєстровані та фактично проживають - його донька ОСОБА_3 та дружина ОСОБА_4 . По тексту позову ОСОБА_2 також зазначав, що відповідач ОСОБА_1 (його рідний брат) в квартирі взагалі ніколи не проживав, лише був зареєстрований в ній з 01.06.1991р., як член сім,ї його батьків. Так, відповідач залишається зареєстрованим за даною адресою і наразі, хоча є колишнім власником частини квартири, в квартирі не з`являється, не приймає участі в оплаті комунальних платежів, в квартирі відсутні його особисті речі. Реєстрація відповідача в квартирі порушує права позивача на нерухоме майно.
У зв`язку з чим просив ухвалити рішення, яким усунути перешкоди у користуванні квартирою, визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 шляхом зняття його з реєстраційного обліку.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 березня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 (третя особа – Відділ формування та ведення реєстру територіальної громади Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради) про усунення перешкод у користуванні квартирою, визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, шляхом зняття з реєстраційного обліку — задоволені.
Усунуно перешкоди для ОСОБА_2 з боку ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .
Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 шляхом зняття ОСОБА_1 з реєстраційного обліку.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що в результаті призвело до невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .
В обґрунтування апеляційної скарги, звертає увагу на те, що судом встановлено той факт, що «З 04.09.1999 р. позивач ( ОСОБА_1 ) проживає у своєї дружини за адресою: АДРЕСА_2 , проте з квартири за адресою: АДРЕСА_3 , де він зареєстрований з 04.06.1991р., з реєстрації не знімався", але суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. 
Також, звертає увагу на те, що єдиним доказом безповажності не проживання його в квартирі АДРЕСА_1 були свідчення свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які так і не були допитані в якості свідків в судовому засіданні. 
Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню із наступних підстав.
Відповідно до частин 1, 3 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 є власником в ціломуквартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування квартири від 27.05.2009р., посвідченого Першою дніпропетровською нотаріальною конторою, а також на підставі договору дарування квартири від 13.05.2010р., посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Зінковою Ю.Є, що підтверджується договорами дарування від 27.05.2009 р. та 13.05.2010р., а також Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. № 8, 28-29, 32).
В квартирі АДРЕСА_1 з 04.06.1991р. зареєстрований відповідач ОСОБА_1 , що підтверджується копіями довідок № 5632 та № 7495, а також копією паспорту (а.с. № 9, 27, 36).
1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , відповідач ОСОБА_1 отримав у власність внаслідок приватизації цієї квартири на підставі свідоцтва про право власності від 16.09.1993р., що підтверджується рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02.10.2023р. по цивільній справі № 201/18235/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа - приватний нотаріус ДМНО Зінкова Юлія Євгенівна) про визнання договору дарування недійсним, яке набрало законної сили 02.11.2023р. (а.с. № 76-81).
Цим же рішенням суду встановлено, що відповідач ОСОБА_1 подарував позивачу ОСОБА_2 (рідному брату) свою 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 за договором дарування від 13.05.2010р., посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Зінковою Ю.Є.
Ці обставини підтверджуються копією договору дарування від 13.5.2010р і вищезазначеною Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. № 8, 28-29).
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02.10.2023р. по цивільній справі № 201/18235/17 не знайдено підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним вищезазначеного договору дарування від 13.05.2010р., посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Зінковою Ю.Є.
В мотивувальній частині рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02.10.2023р. по цивільній справі № 201/18235/17 встановлено той факт, що «З 04.09.1999р. позивач проживає у своєї дружини за адресою: АДРЕСА_2 , проте з квартири за адресою: АДРЕСА_3 , де він зареєстрований з 04.06.1991р., з реєстрації не знімався. Ця обставина визнається сторонами та підтверджується копією паспорта позивача (т.1 а.с.18-19)».
Отже, у відповідності до положень ч.4 ст. 82 ЦПК України не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ті обставини, які встановлені рішенням суду у господарський, цивільній або адміністративній справі, яке набрало законної сили.
Рішення суду від 02.10.2023р. набрало законної сили 02.11.2023р. та ОСОБА_1 не оскаржувалося, отже не потребує доказуванню той факт, що з 04.09.1999р. ОСОБА_1 не проживає в квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , а проживає у своєї дружини за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідач по справі є колишнім власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 та не проживає в цій квартирі без поважних причин.
Також, з моменту укладення шлюбу ОСОБА_1 , він не може вважатися членом сім`ї свого брата ОСОБА_2 , тим паче, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02.10.2023р. по цивільній справі № 201/18235/17 встановлено, що в спірній квартирі ОСОБА_1 не проживає з 04.09.1999р., тобто більше 24- х років.
Поважність причин відсутності в квартирі АДРЕСА_1 з 1999р. ОСОБА_1 у цій справі не доведена (як це передбачено ч.3 ст. 12, ст. 81 ЦПК України), жодного доказу перешкод з боку ОСОБА_2 для проживання в квартирі, яка належить з 13.05.2010р. в цілому брату - ОСОБА_2 , ОСОБА_1 суду не надано (звернення до органів поліції, відповідні акти, заявлені свідки тощо).
Також, відповідачу ОСОБА_1 на праві власності з 11.09.2018р. належала квартира АДРЕСА_4 , яка придбана була ним на прилюдних торгах та речове право на яку припинено 17.11.2021р. (а.с. № 130-131).
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що відповідач - ОСОБА_1 з 13.05.2010р. є колишнім власником 1/3 частини спірної квартири, наразі вже не є членом сім`ї позивача, бо одружився та проживає окремо з дружиною з 04.09.1999р., не проживає за адресою реєстрації: АДРЕСА_3 без поважних причин, самостійно з реєстраційного обліку не знімається.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції входячи із наступного.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Права позивача у спірних правовідносинах врегульовані ст. ст. 317, 319, 383, 391 ЦК України.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до ч.1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
У постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі №695/2427/16-ц, (провадження №61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі №523/12186/13-ц (провадження №61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
Крім того, у спірних правовідносинах права позивача, як власника квартири, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що ст. 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст. 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу", враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
В свою чергу права відповідача у справах про виселення захищені ст. 8 Конвенції, яка встановлює, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у п. 2 ст. 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
У п. 40-44 рішення ЄСПЛ від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява N 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем.
У даному випадку колегія суддів враховує, що відповідач ОСОБА_1 є колишнім власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , а також те, що він не проживає в спірній квартирі з 04.09.1999 року, про що не заперечував і в судовому засіданні апеляційної інстанції, та погоджується із висновком суду першої інстанції. 
Суд першої інстанції, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, дійшов вірного висновку про задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до ст.. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що рішення є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням норм процесуального і матеріального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 березня 2024 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

       Судді: