Номер провадження: 22-ц/813/3125/24 
Справа № 523/2373/20
Головуючий у першій інстанції Мурманова І. М.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.06.2024 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,
за участю секретаря судового засідання: Губар Д.В.,
розглянувши у відкритому судовому за сіданні в м. Одесі апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 квітня 2021 року по цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне Управління Державної міграційної служби України в Одеській області про встановлення факту постійного проживання на території України у неповнолітньому віці станом на 1991 рік,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаною заявою про встановлення факту постійного проживання на території України у неповнолітньому віці станом на 1991 рік.
Заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 на території України та є уродженцем с. Таніне, Первомайського району, Автономної Республіки Крим, який не був документованим паспортом СРСР через недосягнення останнім віку документування. Адвокат зазначив, що фактично станом на 1991 рік заявник проживав на території України разом з матір`ю ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Заявнику було відмовлено у наданні паспорта громадянина України, у зв`язку з відсутністю доказів проживання на території України станом на 24.08.1991 року. На підставі викладеного, адвокат просить встановити факт проживання на території України ОСОБА_1 станом на 1991 рік.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 21 квітня 2021 року заяву було задоволено.
Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця с. Таніне, Первомайського району, Автономної Республіки Крим Україна, у неповнолітньому віці на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 квітня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.
Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання, призначене на 18.06.2024 року на 15:00 год. представник скаржника не з`явився, про причини неявки апеляційний суд в установленому порядку не повідомили, належної ініціативи взяти участь у розгляді справи в режимі відео-конференції не виявили та заяв про відкладення судового засідання не подавали.
Присутній в судовому засіданні заявник ОСОБА_1 та його представник - адвокат Смірнов В.С. просили розглянути апеляційну скаргу за фактичною явкою сторін.
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Оскільки поважність причин неявки відсутнього в судовому засіданні 18.06.2023 року о 15:00 год. представника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській областісудом апеляційної інстанції документально не встановлена, доводи щодо незгоди з рішенням суду першої інстанції викладені в апеляційній скарзі, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності учасників, які відсутні в судовому засіданні при таких обставинах не є порушенням їхніх прав щодо забезпечення участі в судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові  Верховного Суду у справі № 361/8331/18.
Враховуючи наведені обставини, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення судового засідання.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч.1 п.2 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Задовольняючи заяву ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для встановлення юридичного факту постійного проживання заявника ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13.11.1991 року та доведеності такого факту.
Колегія суддів у повній мірі погодитися з усіма такими висновками суду першої інстанції не може.
Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:
- згідно з копією свідоцтва про народження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зазначено: місце народження: Україна, Автономна Республіка Крим, Первомайський район, село Таніне, про що 22.09.1987 року складено відповідний актовий запис про народження № 35. Батьками ОСОБА_1 зазначені: ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Місце реєстрації: Виконавчий комітет Олексіївської сільської ради Первомайського району Автономної Республіки Крим. Свідоцтво про народження видане повторно Київським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 13.08.2019 року серія НОМЕР_1 (а.с. 8);
- відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу, вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 28.11.1990 року розірвали шлюб, про що складено актовий запис № 334. Свідоцтво про розірвання шлюбу видане 28.11.1990 року серія НОМЕР_2 (а.с. 11);
- згідно з свідоцтвом про смерть ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , у віці 31 рік, про що 24.03.1997 року зроблено актовий запис про смерть № 68. Місце смерті: м. Армянськ, Автономна Республіка Крим, Україна, свідоцтва про смерть серія НОМЕР_3 (а.с. 12);
- відповідно до копії рішення Республіки Молдова м. Стрешень від 27.03.1998 року № 3.1. встановлено, що на підставі розглянутої заяви громадянки ОСОБА_4 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 , про призначення опікунства було постановлено: призначити громадянку ОСОБА_5 – 1987 року народження та ОСОБА_6 1989 року народження (а.с. 80). Переклад з румунської на російську мову виконаного перекладачем ОСОБА_7 на одному екземплярі, засвідчено нотаріусом Балабан Галиною, зареєстровано за № 3552;
- ОСОБА_1 , звертався до Суворовського районного відділу Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області з приводу оформлення громадянства;
- згідно з листом начальника відділу ОСОБА_8 , ОСОБА_9 роз`яснено про право на звернення до суду з приводу встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні станом на 13 листопада 1991 року (а.с.7);
- згідно з відповіддю консульського відділу Посольства Україниа в Республіці Молдова від 15.01.2018 року вих. № 6136/24-530-84 на ім`я директора Бюро по міграції і біженців Міністерства внутрішніх справ Республіки Молдова О. Поалелунжь - ОСОБА_1 , в Херсонській області зареєстрованим або знятим з реєстраційного обліку не значиться. Також у відповіді зазначено, що його мати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 та проживала за адресою: АДРЕСА_3 . Згідно п.1 ст. 13 ЗУ «Про громадянство України» (редакція 1997 року)  ОСОБА_1 є громадянином України (а.с. 9-10);
- згідно посвідчення Про взяття на облік № 8588 ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце народження: АР Крим, перебуває на обліку в центрі обліку бездомних осіб, як особа, яка не має постійного місця проживання/місця перебування може бути зареєстрованим за юридичною адресою: АДРЕСА_4 КУ «Обласний центр обліку бездомних громадян». Посвідчення видане 09.08.2019 року (а.с. 14);
Колегія суддів виходить з такого.
Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Відповідно до ч. 2 п. 5 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Відповідно до ст. 294 ЦПК України під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи. З метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази. Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. Справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. При ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.
У ч. 1 ст. 315 ЦПК України передбачено перелік фактів, які встановлюються судом в порядку окремого провадження. Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. 
Відповідно до ч. 4 ст. 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.
Спір про право - це формально визнана суперечність між суб`єктами цивільного права, що виникла за фактом порушення або оспорювання суб`єктивних прав однією стороною цивільних правовідносин іншою і яка потребує врегулювання самими сторонами або вирішення судом.
Отже, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають в реалізації такого права.
Таким чином, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.
Глав 6 Розділу 4 ЦПК України, а також постанова Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 1998 року № 15) "Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" розкриває зміст судової діяльності з розгляду справ даної категорії.
Так, факти, що мають юридичний характер - це факти, з якими закон пов`язує виникнення, зміну або припинення правовідносин.
Разом з цим, у судовому порядку можуть бути встановлені інші факти ніж зазначені у статті 315 ЦПК України, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина 2 статі 315 ЦПК України).
Згідно зі статтею 318 ЦПК України у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, серед іншого, обов`язково повинно бути зазначено мету встановлення такого факту та причина неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт, а також докази, що підтверджують факт.
У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 "Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" судам роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.
Таким чином, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.
Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.
Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи за заявою фізичних осіб про встановлення фактів, якщо встановлення фактів не пов`язується з наступним вирішенням спору про право, і чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20.06.2019 року у справі № 632/580/17 (провадження № 61-51сво18) зроблено висновок, що юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зазначено, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19.06.2019 року у справі №752/20365/16-ц (провадження № 6124660св18), від 05.12.2019 року у справі № 750/9847/18 (провадження № 18230св19), від 03.02.2021 року у справі № 644/9753/19 (провадження № 6114667св20).
Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про громадянство» громадянами України є:
1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;
2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав;
3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України;
4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.
Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.
27 березня 2001 року № 215 (в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року № 588/2006) Указом Президента України затверджено «Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», який відповідно до Закону України "Про громадянство України"(далі - Закон) визначає перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України.
Відповідно до Розділу 1 п. 1 Порядку для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, виходу з громадянства України особа подає заяву, а також інші документи, передбачені розділом II цього Порядку.
Відповідно до розділу 2 п. 7 підп. «а» Порядку для встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.
Відповідно до розділу 2 п. 8 Порядку для встановлення належності до громадянства України та відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає:
а) заяву про встановлення належності до громадянства України;
б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);
в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.
Відповідно до розділу 2 п. 9 Порядку для встановлення належності до громадянства України та відповідно до пункту 2 частини першої статті 3 Закону особа, яка проживала на території України за станом на 13 листопада 1991 року і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її проживання в Україні на зазначену дату, подає:
а) заяву про встановлення належності до громадянства України;
б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 13 листопада 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);
в) судове рішення про встановлення юридичного факту проживання особи на території України за станом на 13 листопада 1991 року.
Відповідно розділу 2 п. 44 Порядку у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.
Отже, виходячи з норм чинного законодавства, юридичне значення має саме факт постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України 24.08.1991 року або проживання на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» 13.11.1991 року.
Оскільки ОСОБА_1  звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України для встановлення належності до громадянства України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вказаний факт підлягає встановленню на підставі статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України».
Відповідно до підпункту «а» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27 березня 2001 року № 215/2001, (далі – Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.
Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону «Про громадянство України», що подає особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року (підпункт «в» пункту 8 Порядку, в редакції, чинній на час звернення заявника до суду).
Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.
Пунктом 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.
Отже, відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, чи рішення суду.
Ураховуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення.
Подібні правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 522/20494/18 (провадження  № 61-6498св20), від 05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19 (провадження № 61-16116св20).
Судом враховано, що ОСОБА_1  намагався самостійно вирішити питання його документування паспортом громадянина України для внутрішнього користування, 09.08.2019 року став на облік у КУ «Одеський міський центр обліку бездомних громадян» та неодноразово з цього питання звертався до Суворовського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області. 
17.01.2020 року ОСОБА_1 Суворовським РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області надано відповідь № 5116-84/516.1-20, з якої вбачається, що у зв`язку з відсутністю відповіді Посольства України в Республіці Молдова щодо підстав документування ОСОБА_1 паспортом громадянина України для виїзду за кордон, які можуть бути корисними для подальшого винесення рішення про документування ОСОБА_1 паспортом громадянина України у вигляді ID-картки, розгляд відповідної заяви ОСОБА_1 Суворовським РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області припинено. При цьому Суворовським РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області рекомендовано ОСОБА_1 для підтвердження факту постійного проживання на території України звернутися до суду.
У зв`язку з наведеним, ОСОБА_1 змушений був звернутися до суду із заявою про встановлення зазначеного факту в судовому порядку.
Крім того, звертаючись до суду з вказаною заявою, ОСОБА_1 посилався на те, що має намір встановити його належність до громадянства України для подальшого отримання паспорту громадянина України, у зв`язку з чим йому необхідно підтвердити в судовому порядку факт його постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року та станом на 13.11.1991 року.
Оскільки з представлених заявником документів чітко підтверджується, що на час проголошення Україною незалежності 24.08.1991 року ОСОБА_1 не досяг 4-річного віку ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) і проживав разом з своєю матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_3 . 
Дані обставини враховані Посольством України в Республіці Молдова та саме на ці обставини Посольство України в Республіці Молдова посилалося в офіційній відповіді № 6136/24-530-14 від 15.01.2018 року Директору Бюро по міграції і біженцям Міністерства внутрішніх справ Республіки Молдова. Також Посольство України в Республіці Молдова зазначило у відповіді Директору Бюро по міграції і біженцям Міністерства внутрішніх справ Республіки Молдова, що незважаючи на отриману відповідь від УГМС України в Херсонській області про відсутність архівів і діючої картотеки відносно осіб, які реєструвались/зняті з реєстрації місця проживання і документувались паспортом громадянина України на тимчасово окупованій території України АР Крим, згідно п.1 ст. 13 ЗУ «Про громадянство України» (редакція 1997 року)  ОСОБА_1 є громадянином України. Одночасно Посольство  України в Республіці Молдова запевнило Директора Бюро по міграції і біженцям Міністерства внутрішніх справ Республіки Молдова у своїй високій повазі (а.с. 9-10).
Таким чином наведені вище обставини, які підтверджуються офіційним листом Посольства України в Республіці Молдова на адресу Директора Бюро по міграції і біженцям Міністерства внутрішніх справ Республіки Молдова, є підставою для задоволення судом відповідної заяви про встановлення факту постійного проживання заявника на території України на час проголошення Україною незалежності – 24.08.1991 року.
Оскільки метою встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року є отримання ОСОБА_1 паспорта громадянина України, особу якого встановлено офіційним органом, який представляє Україну у Республіці Молдова – Посольством України в Республіці Молдова, а органом ГУ ДМС України в Одеській області після звернення заявника рекомендовано звернутися до суду із заявою про встановлення факту проживання (постійного проживання) на території України, колегія суддів не вбачає спору про право та зазначає про наявність підстав для розгляду заяви в порядку окремого провадження, що спростовує наведений заінтересованою особою в апеляційній скарзі відповідний довід.
До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 05 листопада 2020 року в справі № 521/21665/18 (провадження  № 61-23379св19).
Посилання скаржника в апеляційній скарзі на недотримання заявником порядку досудового врегулювання спору (звернення з відповідною заявою до органів ДМС України) також не заслуговують на увагу, оскільки пунктом 3 Рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/20002 встановлено, що обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.
Право на судовий захист не позбавляє суб`єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб`єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору.
Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.
З урахуванням викладеного, положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.
Подібний висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 365/762/17 (провадження № 61-38367св18).
Таким чином встановлені у справі обставини та досліджені докази підтверджують, що на час проголошення Україною незалежності 24.08.1991 року, ОСОБА_1 будучи неповнолітнім, постійно проживав разом зі своєю матір`ю, яка була зареєстрована на території Кримської області тодішньої Української РСР, що є невід`ємною територіальною часткою України, на яку поширюється юрисдикція України, визнана світовою спільнотою. 
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що зібраними по справі доказами у сукупності підтверджено факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України у неповнолітньому віці за станом на 24.08.1991 року, тому заява у цій частині є обґрунтованою і підлягає задоволенню.
В решті заяву слід залишити без задоволення, оскільки встановлення факту постійного проживання громадянина колишнього СРСР, який на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживав на території України є самостійною і достатньою підставою для встановлення належності до громадянства України. Тому немає необхідності встановлення факту проживання заявника на території України станом на 13.11.1991 року, яка є окремою підставою для встановлення належності до громадянства України.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області – задовольнити частково.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 квітня 2021 року – змінити.
Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, про встановлення факту постійного проживання на території України – задовольнити частково.
Встановити юридичний факт постійного проживання  ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , на території України станом на 24 серпня 1991 року.
В решті заяви – відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 24.06.2024 року.

Головуючий                                                                 О.М. Таварткіладзе

Судді:                                                                        А.П. Заїкін

                                                                               С.О. Погорєлова