ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 606/757/23	Головуючий у 1-й інстанції Ромазан Л.С. 	
Провадження № 22-ц/817/431/24 	Доповідач - Храпак Н.М.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2024 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Храпак Н.М. 
суддів -  Гірський Б. О., Костів О. З., 
за участі секретаря — Панькевич Т.І.
та сторін — відповідача ОСОБА_1 та її        представника адвоката Фільварочної О.Б. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 606/757/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Пацула Василь Олександрович на рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 15 січня 2024 року, ухваленого суддею Ромазан Л.С., повний текст якого складено 24 січня 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

В С Т А Н О В И В:
у квітні 2023 року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом звільнення земельної ділянки від самочинно встановленої огорожі із металопрофілю по всій її довжині, що розділяє земельні ділянки з кадастровими номерами 6125080500:01:002:0372 та 6125080500:01:002:0207 згідно з межовими знаками за власні кошти. 
В обґрунтування вимог посилається на те, що він є власником земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0.2131 га, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер земельної ділянки 6125080500:01:002:0372, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 064800. Власником земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 6125080500:01:002:0207, суміжною із його земельною ділянкою, є відповідач ОСОБА_1 .
Суміжні земельні ділянки розділяв дерев`яний паркан. За власні кошти його мати на території їхньої земельної ділянки встановила огорожу з металевої сітки попри дерев`яний паркан довжиною тридцять метрів. Однак, у квітні 2022 року відповідачем було знято огорожу (натягнуту сітку) із його сторони, розбито підсобне приміщення та встановлено металеву огорожу на частині належної йому земельної ділянки по всій суміжній довжині.
У добровільному порядку ОСОБА_1 перенести огорожу із металопрофілю на належну їй земельну ділянку відмовилась, в зв`язку із чим він звернувся за захистом своїх прав до суду.
Також вказав, що згідно з відомостями про встановлені межові знаки, одержаними під час обстеження земельної ділянки за зверненням ОСОБА_2 (вказане обстеження здійснював ФОП ОСОБА_3 ), земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в АДРЕСА_1 , що перебуває у його власності на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №064800 від 18 жовтня 2010 року, на місцевості межує з: від А до Б землі ОСОБА_4 (кад. № 6125080500:02:002:0171) від Б до В - землі ОСОБА_5 (кад. № 6125080500:01:002:0048) від В до Г - землі Буданівської сільської ради (кад. номер не визначено) від Г до А - землі ОСОБА_1 (кад. № 6125080500:01:002:0207) накладається із сусідньою ділянкою (кад. номер 6125080500:01:002:0207) в точках 5, 6, 7, 8, 1 на 0,13 м, 0,03 м, 0,54 м. При обстеженні земельної ділянки раніше встановлених та закріплених відповідно до Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками» межових знаків не виявлено.
Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 15 січня 2024 року у задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою — відмовлено.
       В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Пацула В.О. просить скасувати рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 15 січня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги представник заявника зазначив, що відповідач визнала, що згідно із схемою перенесення в натурі (на місцевості) поворотних точок меж земельної ділянки, яку розробив як землевпорядник ФОП ОСОБА_6 , так і землевпорядник ФОП ОСОБА_3 , показано накладки (зміщення на сусідню земельну ділянку, яка належить ОСОБА_2 ) в трьох точках на 0,13 метрів, 0,03 метра та 0,54 метра. Таким чином, новозбудований нею паркан розташований загалом на межі земельної ділянки з кадастровим номером 6125080500:01:002:0207, проте, існує накладення паркану на земельну ділянку з кадастровим номером 6125080500:01:002:0372.
Позивач та його представник неодноразово наголошували на тому, що демонтаж старої огорожі, яка належала ОСОБА_2 , відбувався відповідачкою самовільно без будь-якого з ним погодження, що порушує правила добросусідства та по своїй суті є самоправством. Відповідач в односторонньому порядку та на власний розсуд, спочатку знищивши встановлені раніше межові знаки, демонтувала огорожу, що їй не належала, та в такому ж односторонньому порядку, без виклику спеціаліста для відновлення меж в натурі на місцевості, без погодження із сусідами, влаштувала огорожу на свій розсуд, так як вважала за потрібне. Більше того, незважаючи на заперечення сусідів, виклики на місце події поліції, старости, умисно продовжувала роботи з облаштування паркану на вій розсуд разом із членами своєї сім`ї.
Влаштовуючи в одноосібному порядку огорожу, відповідачка умисно розмістила її на земельній ділянці ОСОБА_2 по всій без виключення її довжині, чим позбавила його права на вільне використання свої земельної ділянки в тих межах, які зазначені у державному акті на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 064800. Свідомо порушуючи межі, відповідач навіть розібрала частину підсобного приміщення позивача, для того, щоб змістити огорожу на земельну ділянку позивача, що в судовому засіданні підтвердила свідок ОСОБА_7 , яка була присутня на місці конфлікту під час самовільного і одностороннього демонтажу огорожі стороною відповідача.
Приймаючи рішення по суті справи, суд першої інстанції помилково послався на положення п. 3.11 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі на місцевості та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Держкомзему від 18 травня 2010 року № 376, яким середньоквадратична похибка місцезнаходження межового знака відносно найближчих пунктів державної геодезичної мережі, геодезичних мереж згущення, міських геодезичних мереж не повинна перевищувати у селах — 0,3 м., оскільки вказана Інструкція втратила чинність ще 14 вересня 2021 року.
Представник ОСОБА_1 - адвокат Фільварочна О.Б. подала відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Пацули В.О., у якому зазначила, що суд першої інстанції повністю встановив усі обставини справи та дійшов правильного висновку про недоведеність позивачем факту об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей, а також позбавленні його частини земельної ділянки діями відповідачки щодо побудови з порушенням межі нового паркану на місті старого, факт знесення якого сторонами не заперечувався. Новозбудований паркан на місці старого розташований загалом на межі земельної ділянки з кадастровим номером 6125080500:01:002:0207. Величина накладання паркану на земельну ділянку з кадастровим номером 6125080500:01:002:0372 незначна і становить 0.13 м та 0.03 м. В частині накладання земельних ділянок у розмірі 0,54 м земельні ділянки сторін не відгороджені будь-якою огорожею, за винятком сформованої ними стежки, яка їх розділяє, про що вони підтвердили у судовому засіданні. Влаштування огорож (парканів) на присадибних, садових та дачних ділянках не потребує оформлення дозвільних документів, а в ході судового розгляду не встановлена невідповідність спірного паркану чинним будівельним нормам.
Таким чином, за відсутності об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні позивачем свого права власності на земельну ділянку, відсутні підстави для захисту цього права. Натомість у даному випадку поведінка самого позивача є недобросовісною, а наведені в апеляційній скарзі підстави скасування рішення суду першої інстанції є формальними.
Позивач ОСОБА_2 належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення за довіреністю його представнику ОСОБА_8 № 0690046949974.
Представник заявника - адвокат Пацула В.О., будучи своєчасно належним чином повідомленим про апеляційний розгляд справи, шляхом надіслання судової повістки до електронного кабінету, у судове засідання не з`явився подавши на електронну адресу суду клопотання про відкладення судового розгляду у зв`язку із участю у невідкладних слідчих діях у ВП № 3 (м. Теребовля).
Колегія суддів дійшла висновку про необхідність відхилення вказаного клопотання з таких підстав. 
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні питання щодо прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, визначеним законом.
Виходячи з положень статті 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у тому числі правом визначити свою участь в судовому засіданні.
Подаючи клопотання про відкладення розгляду справи та посилаючись на участь у невідкладних слідчих діях адвокат Пацула В.О. не додав жодних доказів на підтвердження даного факту і часу проведення слідчих дій.
       Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розгляд справи проводити у відсутності сторін, які належним чином повідомлені про дату, час і місце слухання справи.
       Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача та її представника, проаналізувавши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
       Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.
Судом встановлено, що відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Теребовлянським бюро технічної інвентаризації від 04.07.2007 року №15117461, домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності позивачу ОСОБА_2 ..
Позивач ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 з кадастровим номером 6125080500:01:002:0372, площею 0.2131 га, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 064800 від 18 жовтня 2010 року.
Власником суміжної земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0.1905 га, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий № 6125080500:01:002:0207, є відповідач ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 31.01.2012 року.
Згідно з відомостями про встановлені межові знаки, одержаними під час обстеження земельної ділянки за зверненням ОСОБА_2 (вказане обстеження здійснював ФОП ОСОБА_3 ), земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в АДРЕСА_1 , що перебуває у його власності на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 064800 від 18 жовтня 2010 року, на місцевості межує з: від А до Б - землі ОСОБА_4 (кад. № 6125080500:02:002:0171) від Б до В - землі ОСОБА_5 (кад. № 6125080500:01:002:0048) від В до Г - землі Буданівської сільської ради (кад. номер не визначено) від Г до А - землі ОСОБА_1 (кад. № 6125080500:01:002:0207) накладається із сусідньою ділянкою (кад. номер 6125080500:01:002:0207) в точках 5, 6, 7, 8, 1 на 0,13 м, 0,03 м, 0,54 м. При обстеженні земельної ділянки раніше встановлених та закріплених відповідно до Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками» межових знаків не виявлено.
Як вбачається із схеми перенесення в натурі (на місцевість) поворотних точок меж земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , яку розробив ФОП ОСОБА_9 у 2022 році, показано накладання земельної ділянки відповідача із сусідньою земельною ділянкою, тобто земельною ділянкою позивача в трьох точках: 0.13 метрів, 0.03 метра та 0.54 метра. 
Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що величина накладення новозбудованого паркану на земельну ділянку позивача менша за допустиму середньоквадратичну похибку місцезнаходження межового знака, що не вбачається порушенням межі земельної ділянки ОСОБА_2 .
З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів з огляду на таке. 
Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (частина четверта статті 373 ЦК України). Цільове призначення земель України покладено законодавцем в основу розмежування правових режимів окремих категорій земель (розділ ІІ «Землі України» ЗК України), при цьому такі режими характеризуються високим рівнем імперативності, стосовно свободи розсуду власника щодо використання ним своєї земельної ділянки.
Так само є нормативно регламентованим право власника на забудову земельної ділянки, яке здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням (частина третя статті 375 ЦК України).
Пунктом г) частини 1 статті 91 ЗК України визначено, що власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів. Власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив) (ч. ч. 1, 2 ст.103 ЗК України).
Інститут земельних відносин добросусідства, є нормативно встановленими обмеженнями щодо здійснення прав на землю (включаючи право власності), які мають на меті забезпечити захист інтересів власників (землекористувачів) сусідніх володінь від можливих порушень при використанні земельних ділянок. Основна мета цих правил полягає в сприянні і забезпеченні такому використанню земельних ділянок, при якому власникам сусідніх земельних ділянок і землекористувачам заподіюється менша кількість незручностей.
Відповідно до частин першої, другої статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
За змістом частин першої, другої статті 158 ЗК України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та органами виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.
Частиною першою та другою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Право власності особи може бути захищено лише у випадку його існування та у разі його порушення, оспорювання чи невизнання.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь яких усунень порушень його права власності від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми, є наявність у позивача права власності та встановлених судом перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.
Отже, тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення (негаторний позов).
При цьому, власник, за правилами цієї статті, може вимагати усунення всяких порушень його права, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.
Підставою для подання такого позову є вчинення третьою особою перешкод власнику, посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідачів у створенні позивачу перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей.
При цьому, для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей.
Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 523/4591/16-ц та у постанові від 16 лютого 2021 року у справі №127/33179/19.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Саме на позивача покладено обов`язок довести факт дійсного порушення його права, яке, на думку цієї особи, полягає у позбавленні її частини земельної ділянки діями відповідача щодо побудови нового паркану з порушенням межі між належними сторонам земельними ділянками.
Матеріалами справи підтверджено, що сторони є власниками земельних ділянок, а саме: земельної ділянки з кадастровим номером 6125080500:01:002:0372 — позивач ОСОБА_2 , а земельної ділянки з кадастровим номером 6125080500:01:002:0207 — відповідач ОСОБА_1 , які межують одна з одною. Тривалий час межу між спірними ділянками розділяв дерев`яний паркан, довжиною 31 м, після якого вказані земельні ділянки розмежовувала металева сітка довжиною 27 м, а решту 64 м - розділено стежкою.
Як було встановлено у суді першої інстанції, так і в апеляційному суді новозбудований паркан, який замінив 18 м металевої сітки і який є об`єктом спору між сторонами, розташований загалом на межі земельної ділянки з кадастровим номером 6125080500:01:002:0207. Проте, існує накладання паркану на земельну ділянку з кадастровим номером 6125080500:01:002:0372, величина накладання незначна і становить 0,13 м та 0,03 м. Відхилення на 0,13 м проглядається на відстані від точки Г 14 метрів, а відхилення на 0,03 м — на відстані 26,21 м в напрямку до точки А.
Даний факт підтверджений відомістю про встановлені межові знаки, розробленою ФОП ОСОБА_3 із дотриманням інструкції “Про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками”, яка затверджена наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 № 376, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 16.06.2010 за № 391/17686 (із змінами і доповненнями) (т.2 а.с.4). Сторони не заявляли клопотання про проведення судової земельно-технічної експертизи, оскільки погодилися з вказаною відомістю про встановлені межові знаки.
Крім цього, саме згідно з п. 3.11 вказаної Інструкції середньоквадратична похибка місцезнаходження межового знака відносно найближчих пунктів державної геодезичної мережі, геодезичних мереж згущення, міських геодезичних мереж не повинна перевищувати у селах 0,3 м.
Не заслуговують на увагу посилання представника заявника в апеляційній скарзі на те, що фактично по всій довжині, що розділяє земельні ділянки з кадастровими номерами 6125080500:01:002:0372 та 6125080500:01:002:0207 відбулось накладення земельної ділянки у розмірі 0,56 м, оскільки накладення суміжних земельних ділянок, у розмірі 0,54 м фактично існує лише на ділянці землі яка не відгороджена будь-якою огорожею, а лише стежкою, яка сформувалася внаслідок тривалого користування сторонами спірними земельними ділянками, однак як вбачається з вимог позовної заяви, що позивач ОСОБА_2 просить суд зобов`язати відповідача ОСОБА_1 лише звільнити земельну ділянку від встановленої огорожі із металопрофілю по всій її довжині. 
Також надуманими є посилання представника заявника на те, що відповідачка без будь-якого з ними погодження на власний розсуд влаштувала огорожу на свій розсуд, оскільки влаштування огорож (парканів) на присадибних, садових та дачних ділянках не потребує оформлення дозвільних документів, проте при їх зведенні потрібно враховувати вимоги чинних будівельних норм.
Так, висоту огорожі слід встановлювати згідно з вимогами ДБН Б.2.2-5:2011 «Благоустрій територій» та правилами благоустрою населеного пункту. Встановлення огорожі не може погіршувати інсоляцію житлових будинків на суміжних територіях. Огорожа присадибних ділянок не повинна виступати за червону лінію вулиці, що передбачено пунктом 3.19 ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень». 
Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки величина накладення новозбудованого паркану на земельну ділянку позивача менша за допустиму середньоквадратичну похибку місцезнаходження межового знака, не вбачається порушення межі земельної ділянки, належної ОСОБА_2 .
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Пацули В.О. слід залишити без задоволення, а рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 15 січня 2024 року — залишити без змін, оскільки висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами матеріального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покласти на сторони в межах ними понесеними.
       Керуючись ст. ст. 35, 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

       Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Пацули Василя Олександровича залишити без задоволення.

Рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 15 січня 2024 року без змін.

       Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесеними.

       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

       Повний текст судового рішення виготовлений 07 червня 2024 року.

Головуюча                                                                 Н.М. Храпак

Судді:                                                                         Б.О. Гірський

                                                                                       О.З. Костів