Дата документу 22.05.2024 Справа № 332/3046/22

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 332/3046/22 Головуючий у 1-й інстанції: Яцун О.С.
Провадження № 22-ц/807/1092/24 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 травня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.
суддів: Бєлки В.Ю.,
Онищенка Е.А.
при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Вельможка Олега Олександровича на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 27 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільним майном подружжя та поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 14.02.2014 року був зареєстрований шлюб між ним та ОСОБА_1 . Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19.09.2022, справа № 335/4232/22, шлюб між ними розірваний.
За час перебування у шлюбі за спільні кошти подружжя сторонами було придбано квартиру, що була оформлена на відповідача, а саме 20.01.2018 між ОСОБА_3 та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Вовк Іриною Іванівною за реєстровим номером 301. Зі змісту п. 6 цього договору вбачається, що придбання квартири за цим договором вчиняється за письмовою заявою чоловіка – ОСОБА_2 . У подальшому квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , було переведено у нежитлове приміщення.
Вказане майно набуте у період шлюбу, але відповідач добровільно його поділити не бажає, тому позивач просив суд визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя нежитлове приміщення номер АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 та визнати за ним право власності на 1/2 частку цього нежитлового приміщення.
Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 27 лютого 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільним майном подружжя та поділ майна подружжя задоволено.
Визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 нежитлове приміщення номер АДРЕСА_1 , що на праві приватної власності належить ОСОБА_1 .
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку нежитлового приміщення номер АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в розмірі  3 242,40 грн.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, представник ОСОБА_1 – адвокат Вельможко О.О. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що позивач не надав суду допустимих та достатніх доказів на підтвердження витрачення спільних коштів на придбання спірної квартири. Судом не встановлено тієї обставини, що джерелом набуття спірної нерухомості були спільні сумісні кошти або спільна праця сторін у справі. Наданими стороною відповідача доказами доведено той факт, що спільних сумісних коштів на придбання спірної нерухомості в розпорядженні подружжя Балабанових не було, а стороною позивача дана обставина належними та допустимими доказами спростована не була.
Вважає, що відповідачка довела наступні обставини: відсутність в розпорядженні подружжя Балабанових спільних грошових коштів для придбання спірної нерухомості; отримання нею в своє розпорядження грошових коштів від продажу квартири, яка за життя належала її дідусеві, спадкоємицею якої вона була; достатність фактично отриманих від продажу квартири дідуся грошових коштів на придбання спірної нерухомості.
Зазначає також, що суд першої інстанції не дослідив письмові докази щодо доходів подружжя, покази свідка  ОСОБА_4  вказано не повно.Вважає, що судом не було встановлено джерело грошових коштів, за які було придбане спірне майно, хоча стороною відповідача було надано достатньо належних та допустимих доказів, що в розпорядженні відповідачки були грошові кошти, які не були спільним майном подружжя, а за спільні грошові кошти це майно не було придбано, оскільки таких грошових коштів в розпорядженні подружжя не було.
Крім того, задовольнивши позовну вимогу щодо визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя нежитлового приміщення, суд не врахував вимоги ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Так, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд першої інстанції не врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені Верховним Судом у постанові від 05.01.2024 у справі № 755/12204/18.
Від представника ОСОБА_2  – адвоката Бабіч С.А. на адресу апеляційного суду надійшов відзив, у якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін. Зазначає, що викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
За приписами частини 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 14.02.2014 Заводським відділом ДРАЦС Запорізького МУЮ був зареєстрований шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 14).
Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19.09.2022 (справа № 335/4232/22), шлюб між сторонами розірваний. Рішення набрало законної сили 20.10.2022 (а.с. 175-177).
Під час перебування у шлюбі сторонами було придбано квартиру, що була оформлена на відповідача, а саме 20.01.2018 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Вовк І.І., зареєстровано в реєстрі за № 301 (а.с. 7-10). 
Вказане також підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, № інформаційної довідки 310882697, дата - 27.09.2022 (а.с. 11-13). 
Зі змісту п. 6 вищевказаного договору купівлі-продажу вбачається, що придбання квартири за цим договором вчиняється за письмовою заявою чоловіка – ОСОБА_2 .
Як видно із письмової заяви ОСОБА_2 , справжність підпису на якій засвідчена приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Вовк І.І. 20.01.2018, зареєстровано в реєстрі за № 300, ОСОБА_2 , повністю усвідомлюючи значення своїх дій, надає згоду своїй дружині ОСОБА_1 на купівлю за спільні кошти у спільну сумісну власність квартири АДРЕСА_1 , за ціну та на умовах за її розсудом. При цьому він заявляє, що договір купівлі-продажу укладається його дружиною в інтересах сім`ї на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними для них і укладання такого договору відповідає їх спільному волевиявленню (а.с. 103). 
Отже, сторони, укладаючи та підписуючи договір купівлі-продажу квартири від 20.01.2018, були ознайомлені та обізнані, що квартира купується за їх спільні кошти та в подальшому квартира переходить в спільну сумісну власність подружжя.
У подальшому квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , було переведено у нежитлове приміщення. Декларація про готовність об`єкта до експлуатації ЗП141181011697 видана 11.04.2018 департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області.
З копії рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23.11.2022, (справа № 335/6583/22), що набрало законної сили 26.12.2022, вбачається, що 17.01.2018 між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошових коштів, на виконання якого ОСОБА_5 передала ОСОБА_2 в позику грошові кошти в сумі 278 000,00 грн. (а.с. 82-84). Вказаним рішенням було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 суму заборгованості за договір позики в розмірі 278 000,00 грн.
Відповідач заперечувала проти задоволення позову, зазначала, що нежитлове приміщення АДРЕСА_1 , належить їй на праві приватної власності, придбане під час шлюбу і формально є спільною власністю подружжя.
ОСОБА_1 вказувала, що станом на 20.01.2018 сторони перебували у шлюбі менше 5-ти років та не мали спільного доходу, який би дозволив сплатити 278 000,00 грн., обумовлені договором купівлі-продажу від 20.01.2018, оскільки зарплати вони мали невеликі, з яких забезпечували свої особисті побутові потреби, сплачували комунальні платежі та утримували неповнолітню дочку відповідача.
Гроші на придбання вказаної квартири були отримані відповідачем від продажу квартири її дідуся ОСОБА_6 , що розташована за адресою: АДРЕСА_3 . Продаж цієї квартири було здійснено в червні-липні 2017 року за 25 000,00 або 27 000,00 доларів США. 07.08.2017 її дідусь помер, але ще за життя, у 2010 році, він залишив заповіт, в якому заповів все своє майно відповідачеві, її дочці Юлії та її бабусі – ОСОБА_4 . Керуючись цим заповітом, відповідач з бабусею залишили гроші від проданої вказаної квартири собі, а потім саме з цих коштів відповідач придбала спірну нерухомість.
Відповідно до копії договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_3 , ціна квартири становить 139 717,00 грн. (а.с. 77-78). ОСОБА_1 зазначала, що саме за ці кошти вона придбала спірну квартиру. 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).
Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Схожий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Аналогічний висновок підтверджений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21).
У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16 викладена правова позиція, що «у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя».
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина перша, третя статті 12, частина перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
У справі, що переглядається, суд встановив, що спірна квартира, яка в подальшому була переведена у нежитлове приміщення, набута сторонами у період перебування у шлюбі, належних та допустимих доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, відповідач не надала. 
Так, судом вірно встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 20.01.2018 спірна квартира була придбана за 278 000,00 грн. Відтак, коштів від продажу квартири за адресою: АДРЕСА_3 , не вистачило би на купівлю спірної квартири. 
Колегія суддів також погоджується з висновком суду, що відповідач не надала належних та допустимих доказів, що вона взагалі отримала ці кошти від ОСОБА_6 за продану квартиру, адже квартира була продана за життя останнього, а саме 19.06.2017 (а.с. 77-78), а ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 49); щодо заповіту, про який зазначає ОСОБА_1 , то правові наслідки для спадкоємця настають лише після смерті заповідача, за життя спадкодавця складений ним заповіт не покладає на нього будь-яких правових обов`язків стосовно спадкоємців і не створює будь-яких прав для останніх.
Тому суд зробив правильний висновок, що оскільки ОСОБА_1 не спростувала презумпцію спільності майна подружжя, вказане майно є спільною сумісною власністю сторін, а тому підлягає поділу між ними.
Проте, вирішуючи позовні вимоги про визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 спірного нерухомого майна, суд не врахував, що висновок суду про віднесення майна до спільної сумісної власності подружжя (не спростування відповідної презумпції спільності майна) є підставою для вирішення питання про його поділ. Тому констатація цієї обставини як позовної вимоги не є належним способом захисту права, у зв`язку з чим у задоволенні вимоги про визнання нежитлового приміщення номер АДРЕСА_1 , спільним майном подружжя судом належало відмовити.
Аналогічний висновок підтверджений у постанові Верховного Суду від 05.01.2024 у справі № 755/12204/18, провадження № 61-2401св21.
Доводи апеляційної скарги щодо: не надання позивачем суду допустимих та достатніх доказів на підтвердження витрачення спільних коштів на придбання спірної квартири; не дослідження доходів подружжя;доведення відповідачкою відсутності в розпорядженні подружжя Балабанових спільних грошових коштів для придбання спірної нерухомості; отримання відповідачкою в своє розпорядження грошових коштів від продажу квартири, яка за життя належала її дідусеві, спадкоємицею якої вона була; достатність фактично отриманих від продажу квартири дідуся грошових коштів на придбання спірної нерухомості, - зводяться до повторень заперечень проти позову, незгоди з рішенням суду першої інстанції, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частку нежитлового приміщення, судом у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка. Колегія суддів вважає, що в цій частині заявлених вимог в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.
Посилання у скарзі на те, що покази свідка ОСОБА_4 вказано не повно, на правильність висновків суду в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частку нежитлового приміщення не впливають, оскільки показання вказаного свідка презумпцію спільності майна подружжя не спростовують.
Разом з тим, доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 – адвоката Вельможка О.О., що віднесення майна до спільної сумісної власності подружжя (не спростування відповідної презумпції спільності майна) є підставою для вирішення питання про його поділ, тому констатація цієї обставини як позовної вимоги не є належним способом захисту права, знайшли своє підтвердження.
У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, судове рішення в частині задоволених позовних вимог про визнання нежитлового приміщення номер АДРЕСА_1 , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 скасувати і в задоволені цих позовних вимог відмовити.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Вельможка Олега Олександровича задовольнити частково.
Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 27 лютого 2024 року у цій справі в частині задоволених позовних вимог про визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 нежитлового приміщення номер АДРЕСА_1 , скасувати з підстав, викладених в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 27 лютого 2024 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. 
Повний текст постанови складений 03 червня 2024 року. 

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: В.Ю. Бєлка 

Е.А. Онищенко