П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2024 року 
м. Рівне

Справа № 559/1024/23
Провадження № 22-ц/4815/666/24

Головуючий у Дубенському міськрайонному суді
Рівненської області: суддя Жуковська О.Ю.
Рішення суду першої інстанції ухвалено 18 березня 2024 року 
в м. Дубно Дубенського району Рівненської області 
(фіксування судового засідання за допомогою 
звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось).

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя: Хилевич С.В.
судді: Ковальчук Н.М., Гордійчук С.О.
секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи:
позивач1: ОСОБА_1 ;
позивач2: ОСОБА_2 ;
відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Західна агровиробнича компанія";

за участі: учасники справи та їх представники в судове засідання не з`явилися,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Західна агровиробнича компанія" на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 18 березня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Західна агровиробнича компанія", треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору,: державний реєстратор Комунального підприємства "Архітектор", державний реєстратор Комунального підприємства "Сарненське бюро технічної інвентаризації"; про усунення перешкод у користуванні майном, 
в с т а н о в и в :
       У квітні 2023 року до суду звернулися ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Західна агровиробнича компанія" (далі - ТОВ "Західна агровиробнича компанія"), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору,: державний реєстратор Комунального підприємства "Архітектор", державний реєстратор Комунального підприємства "Сарненське бюро технічної інвентаризації"; де просили: 
       1) визнати додаткову угоду від 12 листопада 2019 року до договору оренди землі від 07 березня 2017 року недійсною та застосувати наслідки недійсності правочину, повернувши ОСОБА_2 земельну ділянку, кадастровий номер 5621615600:08:011:0225, площею 3,53 га, що розташована на території села Привільне Привільненської сільської ради Дубенського району Рівненської області; 
       2) скасувати рішення державного реєстратора про реєстрацію права оренди земельної ділянки площею 3.53 га, кадастровий номер 5621685600:08:011:0225 (пай) за ТОВ "Західна агровиробнича компанія" на підставі додаткової угоди від 12 листопада 2019 року; 
       3) визнати додаткову угоду від 12 листопада 2019 року до договору оренди землі від 07 липня 2016 року недійсною та застосувати наслідки недійсності правочину - повернути ОСОБА_1 земельну ділянку, кадастровий номер 5621615600:07:004:0324, площею 2,71 га, що розташовані на території села Привільне Привільненської сільської ради Дубенського району Рівненської області.
       4) скасувати рішення державного реєстратора про реєстрацію права оренди земельної ділянки площею 2.71 га, кадастровий номер 5621685600:07:004:0324 (пай) за ТОВ "Західна агровиробнича компанія" на підставі додаткової угоди від 12 листопада 2019 року.
       Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 18 березня 2024 року позов задоволено. 
       Визнано додаткову угоду від 12 листопада 2019 року до договору оренди землі від 07 березня 2017 року недійсною та застосовано наслідки недійсності правочину шляхом повернення ОСОБА_2 земельної ділянки кадастровий номер 5621615600:08:011:0225, площею 3,53 га, що розташована на території села Привільне Привільненської сільської ради Дубенського району Рівненської області.
       Скасовано рішення державного реєстратора про реєстрацію права оренди земельної ділянки площею 3,53 га, кадастровий номер 5621615600:08:011:0225 (пай) за ТОВ "Західна агровиробнича компанія" на підставі додаткової угоди від 12 листопада 2019 року.
       Визнано додаткову угоду від 12 листопада 2019 року до договору оренди землі від 07 червня 2016 року недійсною та застосовано наслідки недійсності правочину шляхом повернення ОСОБА_1 земельної ділянки, кадастровий номер 5621615600:07:004:0324, площею 2,71 га, що розташована на території села Привільне Привільненської сільської ради Дубенського району Рівненської області.
       Скасовано рішення державного реєстратора про реєстрацію права оренди земельної ділянки площею 2,71 га, кадастровий номер 5621615600:07:004:0324 (пай) за ТОВ "Західна агровиробнича компанія" на підставі додаткової угоди від 12 листопада 2019 року.
       На рішення суду представником відповідача - ОСОБА_3 подано апеляційну скаргу, де він покликався на його незаконність та необґрунтованість, які полягали в порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права. 
       На обґрунтування апеляційної скарги зазначалось про неврахування судом попередньої інстанції факту волевиявлення орендодавців на укладення спірних правочинів. Так, протягом усієї дії договорів оренди землі із змінами, внесеними додатковими угодами, вони виконувалися, зокрема, орендар належним чином сплачував орендодавцям орендну плату за набутими зобов`язаннями. ОСОБА_1 щорічно отримувала від відповідача орендну плату в таких розмірах: за 2020 рік - 8391,70 гривень, за 2021 рік - 8391,70 гривень та доплата 5626,64 гривень, за 2022 рік - 14019,07 гривень. В свою чергу ОСОБА_2 щорічно отримувала від відповідача орендну плату, а саме: за 2020 рік - 8391,70 гривень, за 2021 рік - 8391,70 гривень та доплату у 5626,64 гривень, за 2022 рік - 14019,07 гривень. На переконання автора апеляційної скарги, це вказує на те, що між сторонами існували договірні відносини, незважаючи на заперечення позивачами факту підписання угод та висновку експерта про неналежність їхніх підписів у цих угодах. Зважав на те, що відповідно до усталеної судової практики, підтвердженої зокрема постановами Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року в справі №227/3760/19-ц та від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Тобто якщо договір виконувався обома сторонами (зокрема, орендар користувався майном і сплачував за нього, а орендодавець приймав платежі), то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір оренди вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше). Крім того, посилався на необхідність застосування при розв`язанні спору висновків, викладених у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі №567/3/22 за подібних правовідносин та складу учасників справи. Верховний Суд зробив висновок, що належним способом захисту прав орендодавця, який є подібним до спірних правовідносинах, є те, що зареєстроване право оренди відсутнє, його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. Судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача.
       З наведених підстав просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
       У поданому відзиві представник позивачів - адвокат Чабан Р.Л. просив апеляційну скаргу ТОВ "Західна агровиробнича компанія" залишити без задоволення, а рішення міськрайонного суду - без змін. На думку адвоката, отримання орендної плати та користування земельними ділянками не може братися до уваги як визнання додаткових угод укладеними та волевиявлення особи на настання наслідків, що породжують дані додаткові угоди, адже орендна плата за 2020-2022 роки сплачувалася не за оспорюваними додатковими угодами, а за основними договорами оренди, недійсність чи неукладеність яких позивачами не оспорюється. Тим паче, отримання орендної плати з урахуванням неукладеності додаткових угод може свідчити лише про існування певних правовідносини виключно у році, в якому ділянку використовували і щодо якої було отримано плату. При цьому за умови відсутності спору, скарг чи дій, які б вказували, що власник земельної ділянки заперечує щодо її використання особою. Позивачі заперечують проти використання земельних ділянок відповідачем, однак до закінчення договорів оренди він приступив до їх обробки та посіву з метою подальшого збору врожаю. Очевидно, що подальшу сплату оренди за такі дії позивачі приймуть, оскільки їхньою землею користувалися фактично, але відповідач протиправно тлумачитиме це як фактичне визнання укладення додаткових угод. Також не підлягають застосуванню викладені в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 19 лютого 2024 року у справі №567/3/22 висновки, адже право оренди на момент пред`явлення позову не було припиненим через дію основних договорів оренди.
       Інші учасники справи відзиву на апеляційну скарги не надали, хоча про таке право їм було роз`яснено ухвалою Рівненського апеляційного суду від 14 травня 2024 року. 
       Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги. 
       З матеріалів справи вбачається, що 07 липня 2016 року між ТОВ "Райз-Захід" та ОСОБА_4 укладено договір оренди земельної ділянки площею 2,71 га, кадастровий номер 5621615600:07:004:0324, яка розташована на території Привільненської сільської ради, терміном на 7 років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк - як це передбачено пунктом 8 цього правочину (а.с.51-55).
        22 серпня 2017 року між ОСОБА_4 , ТОВ "Райз-Захід" і ТОВ "Західна агровиробнича компанія" укладено додаткову угоду №б/н до договору оренди землі від 07 липня 2016 року, згідно з якою ТОВ "Західна агровиробнича компанія" набуло прав і обов`язків нового орендаря земельної ділянки площею 2,71 га, кадастровий номер 5621615600:07:004:0324 (а.с.56-57).
       07 березня 2017 року між ТОВ "Райз-Захід" та ОСОБА_4 укладено договір оренди земельної ділянки площею 3,53 га, кадастровий номер 5621615600:08:011:0225, яка розташована на території Привільненської сільської ради, терміном на 7 років. Обумовлено, що після закінчення строку договору орендар має переважне право на поновлення його на новий строк - як це передбачено пунктом 8 цього правочину (а.с.59-62).
        22 серпня 2017 року між ОСОБА_4 , ТОВ "Райз-Захід" і ТОВ "Західна агровиробнича компанія" укладено додаткову угоду №б/н до договору оренди землі від 07 березня 2017 року, згідно з якою ТОВ "Західна агровиробнича компанія" набуло прав і обов`язків нового орендаря земельної ділянки площею 3,53 га, кадастровий номер 5621615600:08:011:0225 (а.с.63-64).
        ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, а позивачі після прийняття спадщини набули прав і обов`язків спадкоємців. Так, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 3,53 га, кадастровий номер 5621615600:08:011:0225 (а.с.13), а ОСОБА_1 - власником земельної ділянки площею 2,71 га, кадастровий номер 5621615600:07:004:0324 (а.с.118).
       Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27 березня 2023 року щодо земельної ділянки з кадастровим номером 5621615600:08:011:0225, площею 3,53 га, зареєстроване право оренди земельної ділянки на підставі додаткової угоди від 12 листопада 2019 року між ОСОБА_2 як орендодавцем та ТОВ "Західна агровиробнича компанія" як орендарем. Строк дії речового права визначено до 12 листопада 2026 року з правом пролонгації.
       Також відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27 березня 2023 року щодо земельної ділянки з кадастровим номером 5621615600:07:004:0324, площею 2,71 га, зареєстроване право оренди земельної ділянки на підставі додаткової угоди від 12 листопада 2019 року між ОСОБА_1 як орендодавцем та ТОВ "Західна агровиробнича компанія" як орендарем. Строк дії речового права визначено до 12 листопада 2026 року з правом пролонгації (а.с. 11-14). 
       З висновку експерта № СЕ-19/118-23/8429-ПЧ від 13 листопада 2023 року, який колегією суддів оцінено як письмовий доказу справі, адже його зроблено у кримінальному провадженні №12023186040000081 від 29 березня 2023 року, видно, що підпис в розділі "Орендодавець" у графі "Підписи сторін" у додатковій угоді до договору оренди землі від 12 листопада 2019 року, укладеній між ТОВ "Західна агровиробнича компанія" та ОСОБА_2 щодо земельної ділянки із кадастровим номером 5621615600:08:011:0225, площею 3,53 га, - виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою. Також підпис в розділі "Орендодавець" у графі "Підписи сторін" у додатковій угоді до договору оренди землі від 12 листопада 2019 року, укладеній між ТОВ "Західна агровиробнича компанія" та ОСОБА_1 щодо земельної ділянки із кадастровим номером 5621615600:07:004:0324, площею 2,71 га, - виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою (а.с.165-172).
       За наявними платіжними інструкціями ОСОБА_1 отримала від відповідача орендну плату в таких розмірах: за 2020 рік - 8391,70 гривень, за 2021 рік - 8 391,70 гривень та доплату 5626,64 гривень, за 2022 рік 14019,07 гривень (а.с. 66-69). ОСОБА_2 отримала від ТОВ "Західна агровиробнича компанія" орендну плату в таких розмірах: за 2020 рік - 8391,70 гривень, за 2021 рік - 8391,70 гривень, за 2022 рік 14019,07 гривень. 
       При цьому в додаткових угодах визначено, що орендна плата складає по 10 424,47 гривень, тоді як у договорі оренди землі від 07 липня 2016 року контрагенти обумовили розмір орендної плати лише в сумі 3 066,02 гривень, а в договорі від 07 березня 2017 року - в сумі 6 745,24 гривень.
       Тобто розмір виплаченої орендної плати орендодавцям за роки, що передували пред`явленню позову, відповідав не основним договорам оренди землі, а саме додатковим угодам. 
       Спірні правовідносини виникли з того приводу, що вказаних додаткових угод до договорів оренди землі з ТОВ "Західна агровиробнича компанія" позивачі не підписували, а тому вони є оспорюваними і підлягають з цих міркувань визнанню недійними. 
       Між тим, тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).
       Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).
       Аналіз пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що за своєю суттю такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою.
       Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.).
       По своїй суті такий спосіб захисту як визнання права охоплює собою і визнання права відсутнім.
       Зміст статті 20 ЦК України з урахуванням принципу розумності свідчить, що здійснення права на захист на власний розсуд означає, що управнений суб`єкт: має можливість вибору типу поведінки - реалізовувати чи не реалізовувати своє право на захист; у випадку, якщо буде обрана реалізація права на захист - має можливість вибору форми захисту, тобто звернутися до юрисдикційного (судового чи іншого) чи неюрисдикційного захисту суб`єктивного цивільного права чи законного інтересу, а також можливість поєднання цих форм захисту; самостійно обрати спосіб захисту в межах тієї чи іншої форми захисту, а також визначає доцільність поєднання способів захисту чи заміну одного способу захисту іншим. Водночас така свобода захисту «на власний розсуд» має і зворотну сторону - обрання однієї форми чи певного засобу захисту жодним чином не перешкоджає настанню обставин, які можуть тим чи іншим чином нівелювати корисний ефект від звернення до іншої форми чи способу захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року в справі № 554/9126/20 (провадження № 61-13760сво21)).
       Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (абзац 1 частини другої статті 207 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
       Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (абзац 1 частини першої статті 638 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
       Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18)).
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року в справі № 227/3760/19-ц (провадження №14-79цс21) вказано, що укладеним є такий правочин (договір), щодо якого сторонами у належній формі досягнуто згоди з усіх істотних умов. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) зроблено правовий висновок про те, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону.
       За змістом законодавчого регулювання, наведеного як у загальних положеннях про правочини, так і в спеціальних приписах глави 58 ЦК України, якщо договір оренди (найму) будівлі хоча й має ознаки неукладеного, але виконувався обома його сторонами, то така обставина захищає відповідний правочин від висновку про неукладеність і в подальшому він розглядається як укладений та чинний, якщо тільки не є нікчемним чи оспорюваним з інших підстав.
       У разі якщо договір виконувався обома сторонами (зокрема, орендар користувався майном і сплачував за нього, а орендодавець приймав платежі), то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір оренди вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше).
       Тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). З урахуванням принципу тлумачення favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21)).
       Натомість, як видно зі змісту позовної заяви, позивачі обрали спосіб захисту прав, який за відповідних обставин суперечить закону, а саме з огляду на неукладеність правочинів все ж просили визнати їх недійсними та застосувати наслідки недійсності правочину шляхом повернення земельних ділянок та скасування рішень державних реєстраторів.        У прохальній (резолютивній) частині позову, яку ОСОБА_1 і ОСОБА_2 просили суд визначити у своєму рішенні, вказувалося про необхідність застосування правил реституції (ст. 216 ЦК України), тоді як у матеріально-правових обґрунтуваннях позову здійснено посилання на норму ст. 387 ЦК України, яка регулює правила застосування віндикаційного позову, тобто витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння.
       Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23) з аналогічними за змістом правами і обов`язками зробив правовий висновок про те, що належним способом захисту прав орендодавця є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди.
       Судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача.
       Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.). За своєю суттю такий спосіб захисту як визнання права охоплює собою і визнання права відсутнім.
       При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
       Проте позовних вимог про визнання відсутніми прав оренди, які зареєстровані саме з урахуванням додаткових угод до договорів оренди землі до 12 листопада 2026 років, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 не заявляли. 
       Як убачається, при вирішенні спірних правовідносин суд попередньої інстанції увагу на наведені обставини не звернув, що призвело до ухвалення рішення, яке не може залишатися чинним.
       Підставою для прийняття нової постанови - про відмову в задоволенні позову відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, що спонукало до неправильного застосування норм матеріального права.
       Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
       Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Західна агровиробнича компанія" задовольнити.
       Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 18 березня 2024 року скасувати.
        ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовити в позові до Товариства з обмеженою відповідальністю "Західна агровиробнича компанія", треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору,: державний реєстратор Комунального підприємства "Архітектор", державний реєстратор Комунального підприємства "Сарненське бюро технічної інвентаризації"; про усунення перешкод у користуванні майном.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
       Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:                                                        С.В. Хилевич 

Судді:                                                                        Н.М. Ковальчук

                                                                       С.О. Гордійчук