Справа № 345/1167/23 
Провадження № 22-ц/4808/703/24 
Головуючий у 1 інстанції Мигович О. М. 
Суддя-доповідач Бойчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 травня 2024 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
               судді-доповідача        Бойчука І.В.,
               суддів:                Пнівчук О.В., Томин О.О.,
секретаря                Гудяк Х.М.,
з участю                 ОСОБА_1 , його представника, представника ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду від 04 березня 2024 року під головуванням судді Миговича О.М. у м. Калуш,
в с т а н о в и в:
У березні 2023 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.
Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що сторони з 25.04.2012 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Калуського міськрайонного суду від 24.01.2023 у справі № 345/312/23 розірвано. 
За час перебування у шлюбі сторонами, з-поміж іншого, набуто у власність квартиру АДРЕСА_1 , яку зареєстровано за ОСОБА_1 .
Її місце проживання у цій квартирі зареєстровано 20.10.2022, що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади.
Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності за відповідачем на спірну квартиру зареєстровано на підставі: договору купівлі-продажу майнових прав №21/4-КМП від 12.04.2021, укладеного між ТОВ «Інвест Трейд Білдінг» і ОСОБА_1 ; додаткової угоди від 01.06.2022 між ТОВ «Інвест Трейд Білдінг» і ОСОБА_1 ; довідки про повну сплату, видавник ТОВ «Інвест Трейд Білдінг», акта приймання-передачі нерухомого майна від 10.08.2022 між ТОВ «Інвест Трейд Білдінг» і ОСОБА_1 Дата державної реєстрації права власності: 10.08.2022.
Вказувала, що орієнтована ціна квартири, яку сплатили сторони, становить 520 000 грн. 
Окрім того, що вона фінансово брала участь у придбанні квартири, також придбавала будівельні матеріали, вироби тощо, необхідні для внутрішнього ремонту у квартирі і доведенні її до стану придатного для проживання. 
Посилаючись на викладене, просила провести поділ між нею та відповідачем спільного майна визнавши за кожним з них право власності по 1/2 частці на спірну квартиру. 
Рішенням Калуського міськрайонного суду від 04 березня 2024 року позов задоволено.
Поділено між сторонами спільно нажите у шлюбі майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 
- визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири;
- залишено у власності за ОСОБА_1 1/2 частину квартири.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5 023,84 грн витрат по сплаті судового збору.
У апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.
Зазначає, що відповідач не погоджується з твердженням про те, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності та належить сторонам у рівних частках.
Будівництво спірної квартири здійснювалось в тому числі за кошти батька відповідача ОСОБА_3 . Це підтверджується Висновком за результатами дослідження з використанням поліграфа від 27 січня 2023 року (предмет дослідження - надання ОСОБА_3 грошової допомоги своєму синові - ОСОБА_1 у будівництві квартири АДРЕСА_2 ), складеного спеціалістом-поліграфологом ОСОБА_4 .
Зокрема, ОСОБА_3 було передано відповідачу наступні суми: 15.05.2021 року ~ 6 000,00 доларів США; 16.05.2021 ~ 3 000,00 грн; 19.06.2021 - 3 000,00 грн; 20.07.2021 - 6 000,00 грн; 21.08.2021 -4 000,00 грн; 21.09.2021 - 6 000,00 грн; 20.10.2021 - 8 000,00 грн; 19.11.2021 -9 000,00 грн; 18.12.2021 - 6 000,00 грн; 18.01.2022 - 8 000,00 грн; 19.02.2022 - 8 000,00 грн; 15.10.2022 - 10 000,00 грн; 15.11.2022 - 9 000,00 грн.
Також на підтвердження участі батька відповідача ОСОБА_3 у фінансуванні будівництва спірної квартири надано копії банківських виписок від 20 січня 2023 року.
Відтак, оскільки будівництво квартири відбувалось не лише за спільні кошти подружжя, то в цьому випадку спростовується презумпція рівності часток на спірне майно.
Судом першої інстанції визнано неналежним доказом висновком за результатами дослідження з використанням поліграфа, оскільки судом експертиза не призначалась, а експерт не входить до Реєстру судових експертів.
Однак, якщо у суду виникли сумніви щодо правильності наданого висновку експерта, суд вправі за власного ініціативою призначити експертизу. Проте, цього не було зроблено, лише наданий доказ визнано недопустимим.
Крім цього, у оскаржуваному рішенні надано оцінку фотокопіям товарних чеків, видаткових накладних про купівлю будівельних матеріалів, наданих позивачкою, як доказ того, що позивачка приймала участь у ремонтних роботах, однак це не є підтвердженням того, що спірна квартира придбана за спільні кошти подружжя.
Необґрунтованими є доводи суду першої інстанції про те, що надані виписки з рахунку відповідача про отримання коштів від батька не відображають операцій щодо переведення на поточний рахунок продавця квартири. Прямий рахунок коштів батьком відповідача на рахунок продавця не був можливим, відтак, в подальшому ці кошти були перераховані відповідачем на рахунок продавця.
Таким чином, судом першої інстанції не надано належної оцінки усім обставинам справи, не досліджено належним чином усіх доказів, що призвело до порушення прав відповідача.
Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 зазначає, що відповідачем не наведено та не доведено підстав набуття спірної квартири у його особисту приватну власність як одного з подружжя. Обставина надання грошових коштів батьком відповідача не доведена як подарунок в розумінні ст. 57 СК України, як і не доведено використання цих коштів для придбання квартири.
Суд першої інстанції правильно зазначив, що спосіб доказуванням обставин таким доказом як висновком за результатами дослідження з використанням поліграфа не відповідає вимогам цивільного процесуального законодавства. Відповідної експертизи судом не призначалося, експерт не входить до Реєстру судових експертів, не має свідоцтва про присвоєння кваліфікації судового експерта, не попереджався про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку, а тому такий висновок не можна вважати належним та допустимим доказом в розумінні ст. 76-80 ЦПК України. 
В судовому засіданні ОСОБА_1  та його представник апеляційну скаргу підтримали з мотивів, наведених у ній.
Представник ОСОБА_2 вимоги апеляційної скарги заперечив, покликаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та представників сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, враховуючи таке.
Відповідно до ч. 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 25.04.2012, актовий запис № 74,який рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 24.01.2023 розірвано (а.с. 8, 9).
Відповідно до копії договору купівлі-продажу майнових прав №21/4-КМП від 12.04.2021 ТОВ «Інвест Трейд Білдінг» (продавець) з однієї сторони та ОСОБА_1 (покупець) з іншої сторони уклали договір про передачу у власність майнових прав на квартиру, у складі об`єкта будівництва та покупець зобов`язувався оплатити ціну таких прав в порядку на умовах визначених договором (а.с. 45-48).
На підставі додаткової угоди від 01.06.2022 між ТОВ «Інвест Трейд Білдінг» і ОСОБА_1 , сторони вирішили внести зміни до Договору купівлі-продажу майнових прав №21/4-КМП від 12.04.2021, зокрема ціна майнових прав складає 431 859,60 грн та встановлено новий графік платежів (а.с. 49).
Згідно Акта приймання-передачі нерухомого майна № 21 від 10.08.2022 продавець ТОВ «Інвест Трейд Білдінг» передав, а покупець прийняв майнові права на квартиру АДРЕСА_1 , на момент передачі будь які фінансові та майнові претензії від ОСОБА_1 до ТОВ «Інвест Трейд Білдінг» стосовно майнових прав на квартиру, що передається – відсутні (а.с.50).
Відповідно до довідки №91 від 29.07.2022 виданої ТОВ «Інвест Трейд Білдінг», ОСОБА_1 здійснив повну оплату в сумі 431 860,05 грн за 43,2 кв., м загальної площі квартири АДРЕСА_3 , що знаходиться на 4-му поверсі (а.с.51).
Згідно копії Витягу з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за відповідачем зареєстровано право власності на квартиру загальною площею 43,2 кв.м, житлова площа 15,8 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 64482434 від 12.08.2022 16:02:55, приватний нотаріус Лесик В.Б., підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу майнових прав №21/4-КМП від 12.04.2021 укладений між ТОВ «Інвест Трейд Білдінг» і ОСОБА_1 додаткова угода від 01.06.2022 між ТОВ «Інвест Трейд Білдінг» і ОСОБА_1 , довідка про повну оплату від 29.07.2023, акт приймання-передачі нерухомого майна від 10.08.2022 (а.с. 12, 13).
Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади ОСОБА_2 зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 (а.с.14).
Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Статтею 60 СК України визначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Так, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми вказаної статті свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. 
Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц, провадження № 14-114цс20.
Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.
У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.
У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється
Вимоги ч. 1 ст. 69 СК України передбачають право дружини і чоловіка на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Відповідно до ст. 71 СК України майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 22 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Зі змісту пунктів 23, 24 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
У пункті 25 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статті 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.
Згідно ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
За змістом частин 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. 
Згідно ч. 2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності.
Предмет доказування - це коло фактів матеріально-правового значення, необхідних для вирішення справи по суті.
Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.
При вирішенні спору, судом першої інстанції враховано, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, і існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.
Суд першої інстанції на підставі наявних в матеріалах справи доказів, оцінивши такі на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, вірно встановив обставини придбання сторонами спірного майна саме в період шлюбу та реєстрацією права власності на спірну квартиру за відповідачем у цей період.
При цьому, суд першої інстанції вірно вказав, що спірний об`єкт нерухомості є спільною сумісною власністю подружжя та кожному з них, згідно ч. 1 ст. 70 СК України на праві власності належить по 1/2 частині спірного майна.
Відповідачем заперечуються поширення правового режиму спільного сумісного майна на спіну квартиру та на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, вказує на придбання квартири за рахунок коштів, які він отримав від свого батька. Оскільки кошти, на які було придбано спірну квартиру, є його особистими коштами, отриманими як грошова допомога від батька, тому і квартира є його особистим майном і спільному поділу не підлягає.
Тому саме на ОСОБА_1 покладався обов`язок доказування обставин придбання квартири за кошти, що були його особистою приватною власністю, на що він посилався заперечуючи проти позовних вимог. Тільки у цьому випадку спростовується презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
На підтвердження придбання квартири за кошти, що були його особистою приватною власністю, ОСОБА_1 не надав та матеріали справи не містять належних та допустимих доказів про те, що ним було отримано кошти в якості подарунка та такі передані як оплата внеску за спірну квартиру.
Натомість позивачка заперечує оплату вартості спірної квартири за рахунок коштів, які були особистою приватною власністю відповідача.
Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що спірне майно набуте сторонами в період шлюбу та ведення спільного господарства, тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і кожному з них належить по 1/2 частині спірного майна.
Реєстрація право власності на спірне майно за одним з подружжя не спростовує права обох сторін на володіння, користування та розпорядження цим майном, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про поділ між сторонами спірної квартири. Виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, суд у порядку поділу спільного майна подружжя визнав за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та залишив у власності за ОСОБА_1 1/2 частину квартири.
Доводи апеляційної скарги, що будівництво спірної квартири здійснювалось в тому числі за кошти батька відповідача ОСОБА_3 ,не підтверджені будь-якими належними та допустимими доказами. 
Суд першої інстанції дав належну правову оцінку посиланням апелянта на отримання ним коштів у сумі 6 000 дол. США від свого батька ОСОБА_3 для фінансування будівництва. Згідно ч. 5 ст. 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Матеріали справи не містять одностороннього правочину щодо набуття таких коштів у приватну власність відповідача.
Також не підтверджується укладення правочину та передача грошових коштів у дар відповідачу в загальній сумі 80 000,00 грн.
Надана відповідачем виписка з рахунку ОСОБА_3 не відображає операції щодо перерахування коштів на поточний рахунок продавця квартири, як і не вказує на передачу таких коштів відповідачу.
Крім того, матеріали справи не містять доказів спрямування відповідачем отриманих у дар коштів саме на придбання спірного майна.
Долучений до матеріалів справи представником відповідача висновок за результатами дослідження з використанням поліграфа від 27.01.2023, складеного спеціалістом-поліграфологом ОСОБА_4 , суд першої інстанції обґрунтовано визнав недопустимим.
Згідно з ч.1, 5 ст. 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.
Судом першої інстанції експертиза із проведенням комп`ютерного поліграфа не призначалась, спеціалістом-поліграфолог ОСОБА_4  не входить до Реєстру судових експертів, не має свідоцтва про присвоєння кваліфікації судового експерта, у висновку не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та те, що висновок підготовлено для подання до суду.
Зазначене відповідає висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18, провадження № 14-270цс19.
Крім того, згідно ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Суд першої інстанції виконав свій обов`язок щодо сприяння учасникам судового процесу в реалізації ними прав та розглянув даний спір на підставі наявних у матеріалах справи документів, врахувавши, що відповідач та його представник не заявляли клопотання щодо витребування доказів, призначення експертизи.
Посилання апелянта на те, що у оскаржуваному рішенні надано оцінку фотокопіям товарних чеків, видаткових накладних про купівлю будівельних матеріалів, наданих позивачкою, як доказ того, що позивачка приймала участь у ремонтних роботах, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, оскільки судом не вирішувалося питання відступу від принципу рівності часток у спільному майні подружжя.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційний суд дійшов переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України. 
Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.
Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Калуського міськрайонного суду від 04 березня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 16 травня 2024 року.

Суддя-доповідач:                                                        І.В. Бойчук
Судді:                                                                        О.В. Пнівчук
                                                                               О.О. Томин